ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/8145/24 Головуючий суддя І інстанції Труханович В. В.
Провадження № 22-ц/818/1212/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про позбавлення батьківських прав

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 лютого 2026 року     м. Харків
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.
суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Моісеєнко Олени Миколаївни на рішення Новобаварського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2025 року по цивільній справі № 639/8145/24, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Безлюдівської селищної ради про позбавлення батьківських прав,
в с т а н о в и в :
У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Безлюдівської селищної ради про позбавлення батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Позовна заява мотивована тим, що позивач з відповідачем він перебував у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Харківського районного суду Харківської області 13 лютого 2019 року. ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя народилась донька, ОСОБА_3 . З 25 квітня 2016 року і до лютого 2019 року вся родина проживала за адресою: АДРЕСА_1 .
Після розірвання шлюбу між подружжям, дитина стала проживати разом з батьком за адресою: АДРЕСА_2 . З 2019 року відповідач не бере участі у вихованні та утриманні дитини.
30 січня 2024 року Харківським районним судом Харківської області було видано судовий наказ про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частини від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з 29 січня 2024 і до досягнення дитиною повноліття. 
13 листопада 2024 року державним виконавцем Харківського ВДВС у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1.
Станом на 13 листопада 2024 року у ОСОБА_2 наявна заборгованість зі сплати аліментів за період з 29.01.2024 по 30.11.2024 у сумі 33 966,77 грн.
Зауважує, що відсутність участі матері у вихованні дитини ОСОБА_3 підтверджується письмовими доказами, а саме: довідкою КЗ «Безлюдівський юридичний ліцей», довідкою КЗ «Центр дитячої та юнацької творчості» Південної міської ради Харківського району Харківської області, Актом обстеження умов проживання дитини складеного Службою у справах дітей Безлюдівської селищної ради, показами свідків та ін. 
Зазначив, що на початку 2022 року мати ОСОБА_2 виїхала за кордон, оформила тимчасовий захист і відтоді припинила будь-які контакти з донькою. Жодної матеріальної допомоги на виховання доньки вона не надає, турботи про доньку не виявляє, не спілкується з нею, не бере жодної участі у вихованні. Всі ці обставини, на думку позивача, утворюють підстави для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. 
На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 просив суд позбавити ОСОБА_4 батьківських прав стосовно дочки ОСОБА_2 .
Рішенням Новобаварського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Моісеєнко Олена Миколаївна подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити у цій частині нове, яким вимоги задовольнити. 
Вказав, що всупереч вимогам чинного сімейного законодавства України ОСОБА_2 не виконувала та продовжує не виконувати своїх батьківських обов`язків по відношенню до дочки. Суд дійшов помилкового висновку що відсутня свідома винна поведінка відповідача та відсутні підстави для позбавлення батьківських прав. 
Зазначив, що судом першої інстанції безпідставно відхилено висновок органу опіки та піклування Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області від 16 січня 2025 року, який є ключовим доказом у справах щодо захисту прав та інтересів дитини. Орган опіки у межах своєї компетенції провів повне обстеження житлових і побутових умов дитини ОСОБА_3 , опитав педагогів, сусідів, батька дитини, дослідив психологічні висновки та консультації спеціалістів. В результаті цих дій було встановлено, що дитина постійно проживає з батьком - ОСОБА_1 , який створив стабільні, безпечні та сприятливі умови для розвитку, навчання і виховання дитини. Мати - ОСОБА_2 - протягом тривалого часу не бере участі у вихованні, не відвідує дитину, не підтримує з нею зв`язок, не забезпечує матеріальну допомогу та не проявляє жодного інтересу до її життя. Орган опіки дійшов висновку про доцільність позбавлення матері батьківських прав як заходу, що відповідає найкращим інтересам дитини. 21 серпня 2025 року під час судового засідання представник органу опіки підтвердив цю позицію, зазначивши, що збереження за відповідачкою статусу матері є суто формальним і не відповідає реальному становищу дитини. Незважаючи на це, суд першої інстанції відмовився надати висновку належну правову оцінку, формально зазначивши, що він має рекомендаційний характер. Такий підхід суперечить практиці Верховного Суду, відповідно до якої висновок органу опіки має статус доказу з підвищеною достовірністю, а його ігнорування або формальне відхилення без належної мотивації є істотним порушенням норм матеріального та процесуального права (постанови Верховного Суду від 11.05.2022 у справі №344/16963/19, від 08.12.2021 у справі №311/563/20, від 14.07.2021 у справі №643/14191/19). Суд не здійснив жодного порівняльного аналізу цього висновку з іншими доказами у справі, хоча він узгоджується з довідками навчального закладу, психологічними висновками, характеристиками та медичними документами, які підтверджують належне виконання батьком обов`язків щодо виховання дитини і повну байдужість матері. Зокрема, консультативні висновки спеціалістів від 17.01.2024 та 17.05.2024 підтверджують, що дитина має стійку емоційну прив`язаність до батька, почувається поруч із ним у безпеці, а контакт із матір`ю викликає у неї страх та емоційне напруження. Ці відомості були враховані органом опіки під час формування висновку, однак суд повністю їх проігнорував. Ігнорування цих доказів є свідченням відступу суду від принципу найкращих інтересів дитини, закріпленого у статті 3 Конвенції про права дитини, статті 7 Сімейного кодексу України та статті 12 Закону України «Про охорону дитинства». Суд не має права відхиляти висновок органу опіки без чітких мотивів або доказів його недостовірності чи упередженості. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, такий висновок є ключовим джерелом інформації про фактичне становище дитини, а його неврахування спотворює об`єктивну оцінку справи (постанова Верховного Суду від 10.02.2021 у справі №308/12388/19).
Зауважив, що суд першої інстанції проігнорував пояснення дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які були надані під час відкритого судового засідання 01 жовтня 2025 року. 
Вважає це істотним порушенням як матеріального, так і процесуального права, оскільки саме позиція дитини, її ставлення до кожного з батьків і усвідомлене бачення власних інтересів є центральними при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав. Дитина повідомила суду, що не спілкується з матір`ю, не отримує від неї жодної допомоги - ні моральної, ні матеріальної, і просить суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав, бо саме це відповідає її інтересам. Дитина наголосила, що проживає з батьком, відчуває себе поруч із ним у безпеці, отримує турботу, підтримку, стабільність і розуміння. Водночас вона прямо сказала, що будь- які контакти з матір`ю викликають у неї напруження, страх і небажання спілкуватися.
Звертає увагу, що у справі міститься заяви самої відповідачки щодо згоди на позбавлення її батьківських прав, де вона добровільно підтвердила своє небажання брати участь у житті дитини та фактично визнала факт самоусунення. Цей доказ на думку апелянта є визначальним, але суд взагалі не дослідив і не оцінив його належним чином.
Вказує на те, що Верховний Суд у низці рішень, зокрема у постановах від 08.12.2021 у справі №311/563/20 та від 26.01.2022 у справі №203/3505/19 чітко вказав, що ухилення від виконання батьківських обов`язків виявляється у відсутності турботи про фізичний, моральний і духовний розвиток дитини, небажанні спілкуватися з нею, неучасті у навчанні, лікуванні та забезпеченні базових потреб. Саме така ситуація має місце в даній справі. Поведінка відповідачки має системний, а не епізодичний характер, що свідчить про свідоме, а не вимушене самоусунення від виховання.
Зазначив, що не може погодитися з висновками суду, що не втрачена можливість налагодження взаємовідносин між матір`ю та дочкою, що відповідатиме найкращим інтересам дитини, оскільки спростовуються наданими ним доказами.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду не повністю відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дітей на їх виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.
Матеріали справи не містять беззаперечних та достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку ОСОБА_2 щодо ухилення від участі у вихованні дитини без поважних причин , умисне і свідоме нехтування обов`язками матері.
Колегія суддів погоджується з висновками суду про відсутність підстав для позбавлення батьківських прав, але вважає за необхідне звернути увагу на те, що поведінка відповідачки надає підстави для того, щоб попередити її про необхідність змінити ставлення до виховання своєї доньки.
Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до вимог ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.
Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167).
Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Згідно зі ст.180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні матір`ю обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки.
Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.
Матеріалами справи підтверджується та судом встановлено, що сторони по справі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 04 жовтня 1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Харківського районного суду Харківської області від 13 лютого 2019 року. (а.с. 31-32)
Відповідно до копії свідоцтва про народження ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_3 , батьками якої є : батько - ОСОБА_1 , мати - ОСОБА_2 . ( а.с. 33 ) 
Позивач зазначав, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 , їх спільна донька стала проживати з батьком за адресою: АДРЕСА_2 . З того часу мати дівчини не приймає участь у її вихованні, матеріальному забезпеченні. На підставі рішення суду з мати були стягнуті аліменти на утримання доньки, які вона також не сплачує, у зв`язку з чим утворилася заборгованість. На теперішній час відповідач проживає за кордоном, з донькою бачилася останній раз рік потому. Дівчина бажає проживати разом з батьком. Позивач зазначив, що підставою для позбавлення матері батьківських прав відносно доньки ОСОБА_5 є те, що вона не спілкується з дитиною понад два роки, не цікавиться нею, матеріально не забезпечує.
Судовим наказом від 30 січня 2024 року, виданого Харківським районним судом Харківської області стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи стягувати з дня пред`явлення заяви про видачу судового наказу до суду, тобто з 29 січня 2024 року і до досягнення повноліття. ( а.с. 34) 
13 листопада 2024 року державним виконавцем Харківського ВДВС у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції винесена постанова про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1. ( а.с. 29)
13 листопада 2024 року державним виконавцем винесено повідомлення про внесення відомостей про боржника до Єдиного реєстру боржників, з якого вбачається, що станом на 13.11.2024 у ОСОБА_2 наявна заборгованість зі сплати аліментів за період з 29.01.2024 по 30.11.2024 у сумі 33 966,77 грн. ( а.с. 8) 
На підтвердження факту ухилення матері ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків позивачем в якості доказів були надані наступні документи:
Акт обстеження умов проживання від 25.03.2024, в якому зазначено, що за адресою АДРЕСА_2 для виховання та розвитку дитини створені такі умови: окрема кімната, ліжко для сну, обладнане місце для навчання, комп`ютер, телефон, книги, канцелярські приладдя. За цією адресою проживають та мають реєстрацію: ОСОБА_1 (батько), ОСОБА_3 (донька), ОСОБА_6 (ВПО). ( а.с. 9) 
Згідно довідки КЗ «Безлюдівський юридичний ліцей імені Героя Радянського Союзу І.Я.Підкопая Безлюдівської селищної ради» від 08.02.2024 №01-21/46, дитина ОСОБА_3 відвідує навчальний заклад з 2017 року і з цього часу приводить до школи та забирає звідти лише батько ОСОБА_1 . Крім того, тільки батько приводить ОСОБА_5 на гурток з танців. Мати ОСОБА_2 відповідно за цей період не відвідує батьківські збори, не звертається до вчителів дізнатися інформацію про успішність дитини, не цікавиться станом здоров`я дитини. На виклики в школу приходить тільки батько ОСОБА_1 . ( а.с. 12) 
У характеристиці КЗ «Безлюдівський юридичний ліцей імені Героя Радянського Союзу І. Я. Підкопая Безлюдівської селищної ради» від 17.04.2024 № 01-21/192 на ученицю 7-А класу ОСОБА_3 зазначено, що дівчина виявила середній і достатній рівень навчальних досягнень. ОСОБА_5 має глибокі психологічні хвилювання через негативне відношення матері ОСОБА_2 до неї, а також відсутність матері у її житті. ( а.с. 42)
З довідки КЗ «Центр дитячої та юнацької творчості» Південної міської ради Харківського району Харківської області від 08.02.2024 №01-17/5 вбачається, що ОСОБА_3 дійсно відвідує гурток естрадного танцю «Непоседа» в період з 15.09.2021 по цей час. ( а.с. 15)
Однак, у судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пояснив, що після початку повномасштабного російського вторгнення на територію України його донька ОСОБА_5 заняття в школі відвідує онлайн, а гурток з танців взагалі не відвідує. Отже, інформація, яка викладена у вищезазначених доказах спростовується поясненнями самого позивача. Крім того, дані докази за внутрішнім переконанням суду не є достатніми доказами для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки беззаперечно не підтверджують факт свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання обов`язків з виховання дитини. 
Враховуючи положення ст. 19, 164 СК України та рекомендацію Комісії, в інтересах дитини, орган опіки та піклування Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області, вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно до дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . (а.с. 118-119)
Отже з наданих документів та пояснень позивачки встановлено, що між сторона було розірвано шлюб 13.02.2019 та в 30.01.2024 видано судовий наказ про стягнення з відповідачки аліментів на дитину.
Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_2 має заборгованість станом на 02.01.2025 в розмірі 19 322,69 грн, однак у листопаді 2024 року нею були сплачені аліменти у сумі 17 898,35 грн. ( а.с. 112)
Отже, мати ОСОБА_2 приймає участь у матеріальному забезпеченні своєї малолітньої доньки ОСОБА_3 . 
Тому доводи скарги про те, що відповідач ухиляється від матеріального забезпечення доньки є безпідставними та спростовуються вищезазначеним доказом. 
Щодо пояснень відповідачки та дитини.
Колегія суддів надаючи їм оцінку вважає, що суд у таких справах має діяти у найкращих інтересах дитини і позбавляти батьківських прав за наявності обґрунтованих підстав, що мати є неблагополучною та невзмозі змінити свою поведінку найкраще.
Як вбачається з наданої інформації Державної прикордонної служби України №19/49123-25 від 12.06.2025 громадянка України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 перетинала кордон: 03.05.2022 - виїзд; 27.10.2022 - в`їзд; 08.11.2022 - виїзд; 02.01.2023 - в`їзд; 05.01.2023 - виїзд; 07.07.2023 - в`їзд; 25.07.2023 - виїзд; 27.12.2023 - в`їзд; 07.01.2024 - виїзд; 02.04.2024 - в`їзд; 14.04.2024 - виїзд; 18.06.2024 - в`їзд; 19.06.2024 - виїзд; 17.07.2024 - в`їзд; 19.07.2024 - виїзд; 30.08.2024 - в`їзд; 01.09.2024 - виїзд; 17.12.2024 - в`їзд; 12.01.2025 - виїзд. 
Також їх донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 перетинала кордон: 03.05.2022 - виїзд; 27.10.2022 - в`їзд; 08.11.2022 - виїзд; 07.07.2023 - в`їзд; 25.07.2023 - виїзд; 27.12.2023 - в`їзд; 19.06.2024 - виїзд; 17.07.2024 - в`їзд; 01.09.2024 - виїзд; 17.12.2024 - в`їзд; 12.01.2025 - виїзд. ( а.с. 179-180) 
Таким чином, судом було достовірно встановлено, що у період з 03.05.2022 і по теперішній час відповідач ОСОБА_2 разом зі своєю малолітньої донькою ОСОБА_7 виїжджали разом за межі України, де знаходилися разом по декілька місяців та поверталися назад. 
Тому, така поведінка ОСОБА_2 , на думку суду свідчить про її участь у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_5 . 
Так, позивач стверджуючи про відсутність інтересу у спілкуванні матері з дочкою посилається на ту обставину, що дитина не бажає спілкуватися та погоджується на позбавлення матері батьківських прав щодо неї, оскільки матір виїхала за кордон. Разом з тим, позивач не навів доказів на підтвердження дійсних причин такої поведінки. Як він пояснив у судовому засіданні при розгляді апеляційної скарги, донька після початку війни виїжджала до матері закордон, але повернулась до батька, оскільки вона з нею посварилися та є незадоволеною поведінкою матері. 
Отже, мати підтримувала відносини з донькою, але про дійсні причини погіршення їх відносин, суду не було надано відповідних доказів. Пояснення відповідачки та їх доньки також не надають відповіді про дійсні причини такої її поведінки. За таких обставин колегія суддів відхиляє доводи скарги щодо необхідності позбавлення батьківських прав. 
При цьому, колегія суддів виходить з того, що особисті непорозуміння між батьком та матір`ю дитини самі по собі не можуть бути достатньою підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків. Батьки мають стримувати себе у своїх стосунках, якщо вони завдають шкоди найкращим інтересам дитини, пов`язаних з її гармонійним розвитком у безпечному середовищі, що у свою чергу є спільним обов`язком кожного з батьків.
Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. 
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23). 
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, має оціночний характер, залежить від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та інші). 
Наданий до суду висновок органу опіки та піклування не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення матері батьківських прав.
Висновок не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідачку як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. 
У справі відсутні докази застосування до відповідачки заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. У вказаному висновку відсутні відомості, що мати не в змозі виправитися та змінити свою поведінку по відношенню до дитини накраще.
Суд першої інстанції обґрунтовано, відповідно до приписів частини шостої статті 19 СК України, не погодився з висновком органу опіки та піклування Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо стосовно ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки він не є достатньо об`єктивним та обґрунтованим, має рекомендаційний характер та не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками. Орган опіки та піклування не надав оцінки причинам ухилення відповідачки від виконання обов`язків.
Наданий до суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача не є беззаперечним доказом для задоволення позовних вимог, оскільки він є одностороннім, в ньому не проаналізована життєва ситуація, яка склалася у відносинах між сторонами та між відповідачкою та донькою, не вказані обґрунтовані причини негативної поведінки матері, а тому такий висновок не є обґрунтованим. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. 
Отже суд правильно не погодився із висновком органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав, оскільки 
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Такі висновки суду повністю узгоджуються з позицією, викладеною Верховним Судом в постанові від 13 березня 2019 року, прийнятій по справі №631/2406/15-ц.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачка подавала до суду заяви у яких просила справу розглядати у її відсутність, а також зазначала, що з позовом про позбавлення її батьківських прав вона згодна (а.с.71,92,149,194,207,209,т.1).
У частинах першій, четвертій статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Отже, в розумінні приписів статті 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.
За положеннями частин другої, третьої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.
Отже, заява відповідачки, в якій вона визнає позов про позбавлення її батьківських прав, не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та порушує інтереси дитини.
У постанові Верховного суду від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св23) зазначено, про те, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав.
При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.
У постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №705/3040/18 (провадження № 61-19878св21) зазначено: «Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї».
Отже, слід також враховувати, що формування думок і ставлення дитини до відповідачки відбувається під впливом батька, з яким вона мешкає, та який не має приязних відносин з відповідачкою. До того ж, суд не встановив, що сімейні зв`язки між відповідачкою як матір`ю і дитиною були втрачені, та не має прихильності до матері.
Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).
Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України», №10383/09, §100, від 16 липня 2015 року).
Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).
Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18,від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі №712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).
У справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У даній справі позбавлення батьківських прав відповідача відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не відповідає інтересам дитини, оскільки факт ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження на рівні, який надав би суду підстави виснувати про їх умисний характер. 
Судом була з`ясована думка дитини ОСОБА_3 , яка у судовому засіданні 01 жовтня 2025 року, пояснила, що дійсно вона проживає з батьком, який займається її вихованням, проводжає її до школи, коли необхідно допомагає виконувати домашнє завдання. Під час повномасштабного вторгнення мати виїхала за кордон до Бельгії, де живе своїм життям. ОСОБА_5 виїжджала разом з матір`ю за кордон, але находячись поруч з нею не могла найти спільну мову. Дівчина вважає, що у її матері своє життя, а нею вона не цікавиться. Наданий час мати проживає за кордоном, а вона в Україні. Останній раз спілкувалася з матір`ю по телефону 01 вересня 2025 року. Неповнолітня вважає, що позбавлення батьківських прав матері буде відповідати її інтересам.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що Верховний Суд у постанові від 25.09.2024 року у справі № 308/10666/22 зазначив, що думка дитини у вирішенні спору про позбавлення батьківських прав є важливою, проте вона не може бути вирішальною, як і не може бути безумовним свідченням того, що позбавлення батьківських прав призведе до забезпечення її якнайкращих інтересів.
У постанові Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі № 705/3040/18 зазначено: «Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї».
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у позбавленні батьківських прав щодо дитини, яка за своїм віком здатна сформулювати власні погляди, виконав позитивний обов`язок держави, визначений ст. 171 СК України, заслухав думку дитини та надав їй оцінку.
Отже,апеляційний суд зазначає, що думка дитини у вирішенні спору про позбавлення батьківських прав є важливою, проте з огляду на відсутність даних щодо причин конфлікту дитини з матір`ю, оскільки у такому віці діти схильні діяти емоційно, а не раціонально, - така думка дитини за відсутності конкретних фактів щодо негативного ставлення матері до дитини та небажання її виконувати батьківські обов`язки, - не може бути вирішальною, як і не може бути безумовним свідченням того, що позбавлення батьківських прав призведе до забезпечення її якнайкращих інтересів.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки докази, подані позивачем, не свідчать про свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а також про необхідність застосування такого виключного заходу саме в інтересах дитини.
Необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування ефективних заходів впливу для спонукання неблагополучного у цьому плані одного з батьків до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини, яка потребує гармонійного розвитку у комунікації з обома батьками, не зважаючи на їх окреме проживання.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.
Беручи до уваги викладене, ураховуючи, що позивач не довів навмисного ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків та її винної поведінки, суд дійшов правильного висновку про недоведеність необхідності застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення її батьківських прав, та доцільність вжиття якого позивач та орган опіки та піклування належно не аргументували.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Отже, колегія суддів погоджується з доводами скарги про те, що відповідач має брати більш активну участь у вихованні та утриманні своєї дочки.
Встановлені судом обставини вказують на наявність підстав для того, аби попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
Всупереч основного завдання цивільного судочинства, ст. 2 ЦПК України, суд першої інстанції не розглянув такий захід реагування на поведінку матері, який за обставин справи є доречний та відповідає інтересам дитини.
При цьому відповідач має зважати на те, що залишення нею поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків в подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав (див. постанови Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21, від 09 червня 2023 року у справі № 591/6037/21, від 06 березня 2024 року у справі № 317/2256/22).
Колегія суддів, в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду змінити шляхом доповнення її резолютивної частини попередженням відповідача про необхідність змінити ставлення до своїх обов`язків щодо виховання дочки.
Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Моісеєнко Олени Миколаївни -задовольнити частково.

Рішення Новобаварського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2025 року- змінити, доповнивши резолютивну частину реченням наступного змісту: 

"Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поклавши на Службу у справа дітей Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області контроль за виконанням нею батьківських обов`язків".

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 09 лютого 2026 року.

Головуючий В.Б.Яцина

Судді колегії Ю.М.Мальований

Н.П.Пилипчук