ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 грудня 2025 року                                                                     
м. Київ
справа № 344/2910/23
провадження № 61-6508св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача Литвиненко І. В., 
суддів Грушицького А. І., Калараша А. А., Петрова Є. В., Сердюка В. В., 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, Обласне комунальне підприємство «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації»,
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та заяву ОСОБА_2 про приєднання до касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 січня 2024 року під головуванням судді Татарінової О. А. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 01 квітня 2024 року у складі колегії суддів: Томин О. О., Бойчука І. В., Пнівчук О. В., у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Обласного комунального підприємства «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» про визнання частково недійсними та скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва на право власності на житло,
ВСТАНОВИВ
Короткий зміст позовних вимог 
В лютому 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом, в якому просили:
- визнати недійсним та скасувати розпорядження МВК від 19 травня 1998 року № 163-р про приватизацію квартири АДРЕСА_1 в частині оформлення права спільної сумісної власності на 1/3 (6,2 кв. м) площі загального користування (коридору) на ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;
- визнати недійсними та скасувати свідоцтво про право власності на житло від 02 червня 1998 року на квартиру АДРЕСА_1 , видане Агентством по приватизації державного житлового фонду на ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та технічний паспорт на зазначену квартиру, складений 12 грудня 1997 року, в частині включення у спільну сумісну власність даної квартири 1/3 площі загального користування (коридору).
В обґрунтування вимог вказували, що позивачі, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають у багатоквартирному будинку на АДРЕСА_2 та є власниками сусідніх квартир. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 , ОСОБА_2 - квартири АДРЕСА_4 . ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_5 в рівних частках. Вхід до їхніх квартир об`єднує спільний позаквартирний коридор, загальна площа якого відповідно до плану будинку становить 18,7 кв. м. Цей коридор є місцем загального користування та допоміжним приміщенням будинку.
Після подання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позовної заяви про скасування рішення державного реєстратора та реєстрації права власності на квартиру, їм стало відомо, що до загальної площі квартири АДРЕСА_5 долучено частину коридору загального користування. Так, відповідно до технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_5 , в загальну площу квартири, яка становить 33,3 кв. м, включено 6,2 кв. м площі загального користування (коридору). Вказували, що до зазначеного часу їм така інформація не була відома. Всі жильці квартир АДРЕСА_4 , АДРЕСА_3 та АДРЕСА_5 , вхід до яких здійснюється через вказаний коридор, користуються всією його площею впродовж тривалого часу, а власники квартири АДРЕСА_5 не повідомляли, що згідно з технічним паспортом 1/3 площі загального коридору належить їм.
Позивачі стверджували, що під час здійснення приватизації квартир інші власники, теж виготовляли технічні паспорти, які були складовою частиною їх свідоцтва про право власності на житло, виданого Агентством по приватизації державного житлового фонду, однак в такі не включено в загальні площі квартир по 1/3 площі загального користування (коридору). Вважають, що при виготовленні технічного паспорта відповідачів така площа загального коридору включена неправомірно. Однак в подальшому Агентством по приватизації державного житлового фонду видано свідоцтво про право власності на житло згідно з розпорядженням МВК від 19 травня 1998 року, де теж вказана загальна площа квартири АДРЕСА_5 33,3 кв. м, тобто з урахуванням площі позаквартирного коридору 6,2 кв. м.
Зазначили, що Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» не передбачено визнання права власності на допоміжні приміщення лише за окремими співвласниками багатоквартирного будинку. Такі є об`єктами права спільної власності співвласників будинку, а тому визнання права власності на них за однією особою порушить права інших співвласників будинку. Отже рішення про приватизацію та визнання права спільної сумісної власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_5 у вказаному будинку в частині долучення 1/3 (6,2 кв. м) площі загального користування (коридору) до загальної площі квартири є неправомірним та таким, що порушує їхні права на користування майном, що є у спільній сумісній власності жильців багатоквартирного будинку.
У квітні 2023 року виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради подав заяву про застосування позовної давності.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області рішенням від 12 січня 2024 року у задоволенні позову відмовив.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що вимоги про визнання недійсним та скасування розпорядження та свідоцтва про право власності на житло не відповідають вимогам статті 21 ЦК України, оскільки 1/3 частина коридора, яка була передана у власність відповідачів є складовою та невід`ємною частиною квартири.
Оскільки технічний паспорт не є правовстановлюючим документом на квартиру, а лише констатує його наявність із зазначенням адреси, плану та технічних характеристик, то відповідно не може бути визнаний недійсним.
Отже, обраний позивачами спосіб захисту своїх прав не є необхідним для ефективного відновлення прав. Ефективним способом захисту порушених прав власника є вимога про усунення перешкод в користування нерухомим майном.
Івано-Франківський апеляційний суд постановою від 01 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , до якої приєдналася ОСОБА_2 , залишив без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 січня 2024 року залишив без змін.
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Апеляційний суд виходив з того, що орган приватизації провів розрахунок площ, згідно якого площа квартири ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , яка підлягала приватизації, становила 33,3 кв. м. Розмір загальної площі, що належить наймачам квартири, включає в себе окрім житлової кімнати та кухні також і приміщення спільного користування, площа яких визначається пропорційно площі займаних ними жилих кімнат.
Таким чином, твердження позивачів про те, що відповідачами неправомірно приватизовані допоміжні приміщення, зокрема, частина коридору загального користування, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. Фактично у приватну власність відповідачів передано житлову кімнату та кухню, та зазначено, що частина коридору - 3,5 кв. м та 2,7 кв. м загального користування.
Отже оспорюваними розпорядженням та свідоцтвом не порушені права позивачів, а тому висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання частково недійсними таких і технічного паспорту є законними та обґрунтованими.
Крім того, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що позивачами обрано неефективний спосіб захисту їх прав на користування спільним майном у цій справі.
При цьому апеляційний суд встановив, що на момент розгляду цієї справи, в Івано-Франківському міському суді Івано-Франківської області перебувала справа № 344/19665/21 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляла самостійних вимог, - Управління з питань державного архітектурно-будівельного контролю Івано-Франківської міської ради, про усунення перешкод в користуванні коридором у вказаному багатоквартирному будинку шляхом знесення (демонтажу) цегляної добудови до квартири, встановлення, демонтованих дерев`яних сходів, які ведуть на горище, та приведення коридору у попередній стан, який існував до здійснення реконструкції.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги
У квітні 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 січня 2024 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 01 квітня 2024 року, в якій просить оскаржені судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Наведені в касаційній скарзі доводи містять підстави, визначені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження. 
Заявник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 915/1096/18, від 22 листопада 2018 року у справі № 904/1040/18, від 15 травня 2019 року у справі № 906/1169/17, від 06 серпня 2019 року у справі № 914/843/17.
Допоміжні приміщення є об`єктами права спільної власності співвласників будинку, а тому визнання права власності на такі приміщення за однією особою порушить права інших співвласників будинку. Ці приміщення перебувають у спільній власності всіх співвласників багатоквартирного будинку в силу закону.
Суд апеляційної інстанції не врахував, що поняття допоміжних приміщень квартири та поняття співвласників квартири є різними з поняттям допоміжних приміщень багатоквартирного будинку та співвласників у багатоквартирному будинку.
Суди не взяли до уваги, що частина приватизованого коридору є допоміжним приміщенням будинку і ніколи не входила до складу квартири АДРЕСА_5 .
В даному випадку розпорядження в частині оформлення права спільної сумісної власності на 1/3 (6,2 кв. м) коридорів загального користування суперечить нормам статей 382, 389 ЦК України та порушує права позивачів.
Суди не надали належної оцінки заяві ОСОБА_3 та довідці про склад сім`ї на підставі, яких здійснювалась приватизація квартири АДРЕСА_5 .
Судами попередніх інстанцій не встановлено жодного належного документу, на підставі якого проведена приватизація 1/3 площ загального користування.
Крім того, даний спосіб захисту порушених прав позивачів є ефективним і правомірним, оскільки в інший спосіб неможливо повернути частину коридорів загального користування з приватної власності у спільну сумісну власність співвласників будинку. Позивачі не можуть реалізувати своє право власності на спірне майно у зв`язку з існуванням документів, що посвідчують таке право за іншими особами. Обраний спосіб захисту відповідає положенням статей 55, 124 Конституції України.
У липні 2024 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду заяву про приєднання до касаційної скарги  ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 січня 2024 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 01 квітня 2024 року, в якій просила оскаржені судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Зазначала, що суди не з`ясували всі обставини справи, тому судові рішення не відповідають вимогам законності та обґрунтованості відповідно до статті 263 ЦПК України.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У липні 2024 року від виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.
Зазначав, що позивач на надав жодних належних та допустимих доказів порушення її прав.
Задоволення вимоги про визнання недійсним та скасування розпорядження призведе до порушення права власності відповідачів, оскільки спірна частина коридорів є невід`ємною частиною квартири.
Разом з тим, заявник обрала неефективний спосіб захисту порушеного права, оскільки технічний паспорт не є правовстановлюючим документом на квартиру, а лише свідчить про його наявність із зазначенням плану, адреси та технічних характеристик. Крім того, технічний паспорт не підтверджує право власності, не дає право володіти, розпоряджатись чи користуватись майном.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 17 червня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області.
04 липня 2024 року цивільна справа № 344/2910/23 надійшла до Верховного Суду.
Верховний Суд ухвалою від 03 червня 2025 року призначив справу до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, з`ясовані судами
Згідно з копією технічного паспорту від 10 лютого 1995 року на кв. АДРЕСА_6 , власником якої є ОСОБА_7 , встановлено, що зазначена квартира розташована на 1 поверсі 1 поверхового будинку та складається з трьох кімнат житловою площею 40,4 кв. м, в тому числі 1-а кімната - 9,4 кв. м, 2-а кімната - 3,1 кв. м, 3-я кімната - 17,9 кв. м, площа кухні - 8,9 кв. м. Загальна площа квартири 49,3 кв. м (т. 1 а. с. 21).
16 грудня 1997 року Агентством по приватизації державного житлового фонду видано свідоцтво про право власності на житло, яке посвідчує, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 , дійсно належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_7 та членам його сім`ї ОСОБА_2 (дружині) та ОСОБА_8 (дочці) в рівних долях. Загальна площа квартири становить 49,3 кв. м (т. 1 а. с. 15).
В той же час, відповідно до копії довідки про склад сім`ї наймача ізольованої квартири АДРЕСА_1 від 02 березня 1998 року за зазначеною адресою зареєстровані: ОСОБА_3 та ОСОБА_9 . Квартира складається з однієї кімнати житловою площею 18,1 кв. м, кухні площею 9 кв. м, коридору площею 3,5 кв. м і 2,7 кв. м. Загальна площа квартири 33,3 кв. м. У примітці зазначено, що в загальну площу квартири включено 1/3 площі загального користування: І=10,6 м2 х1/3=3,5 м2; ІІ=8,1 м2х1/3=2,7 м2 (т. 1 а. с. 75).
Відповідно до заяви ОСОБА_3 вона зверталась до керівника органу приватизації та просила оформити передачу у спільну сумісну власність квартири АДРЕСА_5 , яку вона займає разом із членами сім`ї на умовах найму (т. 1 а. с. 76).
06 травня 1998 року розпочато справу № 25300 на приватизовану кв. АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_3 (т. 1 а. с. 72).
Розпорядженням від 13 травня 1998 року № 25300 проведено розрахунок площі квартири (будинку), що безоплатно приватизується, згідно заяви наймача ОСОБА_3 наступним чином: загальна площа квартири 33,3 кв. м, на 1 чол. - 16,65 кв. м, кількість прописаних осіб - 2, розмір загальної площі, що підлягає безоплатній передачі мешканцям квартири (будинку) згідно Закону 52 кв. м, на 1 чол. - 26,00 кв. м. Вирішено прохання наймача ОСОБА_3 задовольнити і передати в спільну сумісну власність квартиру, в якій вона мешкає, що знаходиться за адресою: кв. АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 74).
Розпорядженням міського голови від 19 травня 1998 року № 163-р «Про приватизацію квартир державного житлового фонду» надано дозвіл на приватизацію квартир АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_12 , зокрема ОСОБА_3 - на кв. АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 70).
02 червня 1998 року Агентством по приватизації державного житлового фонду видано свідоцтво про право власності на житло, яке посвідчує, що квартира за адресою: АДРЕСА_13 , дійсно належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та членам її сім`ї - ОСОБА_9 (дочці) в рівних долях. Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа квартири становить 33,3 кв. м. Характеристика квартири та її обладнання наведені у технічному паспорті, який є складовою частиною цього свідоцтва. Свідоцтво видано згідно з розпорядженням МВК від 19 травня 1998 року № 163-р (т. 1 а. с. 17).
Згідно з копією технічного паспорту на кв. АДРЕСА_1 від 12 грудня 1997 року така квартира розташована на 1 поверсі одноповерхового будинку та складається з 1 кімнати житловою площею 18,1 кв. м, в тому числі 1-а кімната - 18,1 кв. м, кухня - 9 кв. м, коридор - 3,5 кв. м і 2,7 кв. м. Загальна площа квартири 33,3 кв. м. В примітці вказано, що в загальну площу квартири включено 1/3 площі загального користування: І=10,6 м2 х 1/3=3,5 м2; ІІ=8,1 м2х1/3=2,7 м2 (т. 1 а. с. 18).
Відповідно до плану будинку АДРЕСА_2 встановлено, що на першому поверсі розміщені 4 квартири; вхід до квартир об`єднує спільний позаквартирний коридор, загальна площа якого, відповідно до плану будинку, становить 18,7 кв. м (10,6+8,1) (т. 1 а. с. 20).
21 грудня 2005 року після реєстрації шлюбу прізвище ОСОБА_9 змінено на « ОСОБА_10 », що підтверджується копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 21 вересня 2021 року.
ОСОБА_2 на праві приватної власності в розмірі частки 43/100 належить двокімнатна квартира АДРЕСА_14 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 13 червня 2015 року (т. 1 а. с. 16).
Згідно з копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28 грудня 2016 року ОСОБА_1 є власником трикімнатної квартири АДРЕСА_15 , загальною площею 80,3 кв. м, житловою площею 37 кв. м (т. 1 а. с. 14).
Відповідно до довідки начальника ОБТІ від 01 серпня 2022 року на 31 грудня 2012 року нумерацію квартир у буд. АДРЕСА_2 змінено, а саме: номер квартири АДРЕСА_16 ; номер квартири АДРЕСА_5 змінено на номер 1; номер квартири АДРЕСА_3 змінено на номер 2; номер квартири АДРЕСА_9 змінено на номер 3. В матеріалах інвентарної справи на буд. АДРЕСА_2 відсутні відомості щодо підстав зміни нумерації квартир (т. 1 а. с. 95).
Як вбачається з відповіді начальника Івано-Франківського ОБТІ від 27 жовтня 2022 року на запит адвоката Шкурлатовської Г. В., інвентаризація квартир громадян проводилася згідно даних, що містилися в тому числі і в договорах найму квартир, і про що експлуатуючі організації видавали відповідні довідки. В матеріалах інвентарної справи буд. АДРЕСА_2 копії договорів найму відсутні.
Згідно з довідкою від 28 лютого 2023 року № 12 про технічну інвентаризацію кв. АДРЕСА_1 інженером з технічної інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_11 повідомляється, що під час проведення поточної технічної інвентаризації нерухомого майна (вказаної квартири, яка належить ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на праві приватної власності згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 02 червня 1998 року) встановлено, що до приміщень загального користування, де згідно права власності замовник володіє 1/3 площі (10,6*1/3=3,5 кв. м) (а саме до приміщення № 1 відповідно до плану квартири) немає повноцінного доступу для проведення замірів. Наявна частина приміщення не відповідає розмірам, зазначеним в попередньому технічному паспорті, виготовленому Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації 12 грудня 1997 року, реєстраційний номер 5384/100 (т. 1 а. с. 129).
Відповідно до рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно від 30 березня 2023 року № 66988298 державний реєстратор прав на нерухоме майно Плієнко В. С., розглянувши заяву від 08 лютого 2023 року за реєстраційним номером 54024646, встановив наявність обставин, які є підставою для відмови в проведенні реєстраційних дій, і відмовлено в проведенні таких (т. 1 а. с. 131).
Згідно з копією довідки Івано-Франківського ОБТІ 20 квітня 2023 року № 00822 однокімнатна кв. АДРЕСА_1 станом на 10 червня 1998 року (момент здійснення реєстрації права власності) має такі характеристики: загальна площа 33,3 кв. м, житлова площа 18,1 кв. м. Примітка: на момент підготовки довідки поточна інвентаризація квартири не проводилась. У зв`язку з цим технічні характеристики на момент підготовки довідки можуть не відповідати технічним характеристикам, які зазначені у правовстановлюючому документі та технічному паспорті. Щодо реєстрації права власності повідомлено, що згідно архівних даних за ОСОБА_3 , ОСОБА_9 зареєстровано в рівних долях право власності на кв. АДРЕСА_1 . Підстава для реєстрації права власності - свідоцтво про право власності від 02 червня 1998 року, видане Агентством по приватизації державного житлового фонду згідно з розпорядженням МВК від 19 травня 1998 року № 163-р. Рішення про реєстрацію права власності прийняте 10 червня 1998 року, реєстровий запис № 5384, книга № 100. Переходів права власності на даний об`єкт в ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» не реєструвалось (т. 1 а. с. 130).
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Звертаючись до суду з позовом, позивачі посилались на те, що площа квартири відповідачів збільшена під час приватизації за рахунок площі загального коридору, чим порушуються їх права як співвласників допоміжних приміщень.
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України).
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частинами першою, другою статті 355 ЦК України встановлено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
У відповідності до частин першої, другої статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.
Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 369 ЦК України).
Відповідно до пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон) власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.
Офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 вказаного Закону наведено у рішенні Конституційного Суду від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 зі змінами згідно з рішенням Конституційного Суду від 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011.
Так, у рішенні Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 визначено: «1.1. Допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього».
Таким чином, допоміжні приміщення, відповідно до пункту 2 статті 10 Закону, стають об`єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир. Для підтвердження набутого в такий спосіб права не потребується вчинення будь-яких інших додаткових юридичних дій.
Аналогічні приписи містить частина друга статті 382 ЦК України, згідно з якою власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, у тому числі і власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.
Крім того, згідно частини першої статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників.
Отже, не потрібно встановлювати право власності співвласників багатоквартирного будинку на приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), оскільки вони перебувають у спільній власності всіх співвласників багатоквартирного будинку в силу закону.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 915/1096/18.
Особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку визначені Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14 травня 2015 року № 417-VIII (далі - Закон № 417-VIII). Цей Закон, зокрема, регулює правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону № 417-VIII встановлено, що спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.
Статтею шостою Закону № 417-VIII визначено, що співвласники мають право: вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників; брати участь в управлінні багатоквартирним будинком особисто або через представника; одержувати інформацію про технічний стан спільного майна багатоквартирного будинку, умови його утримання та експлуатації, витрати на утримання спільного майна багатоквартирного будинку та надходження, отримані від його використання; безоплатно одержувати інформацію про суб`єктів права власності на всі квартири та нежитлові приміщення у багатоквартирному будинку і площу таких квартир та приміщень у порядку і межах, визначених законом; ознайомлюватися з рішеннями (протоколами) зборів співвласників, листками опитування, робити з них копії; на відшкодування винною особою збитків, завданих спільному майну багатоквартирного будинку, у розмірі, що відповідає частці кожного співвласника; інші права, визначені законом. Реалізація співвласником своїх прав не може порушувати права інших співвласників.
У пункті 1.3 Рішення Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року                       № 4-рп/2004 зазначено, що питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності. Системний аналіз наведених правових норм свідчить про те, що будь-які переобладнання або перепланування допоміжних приміщень у жилих багатоквартирних будинках можуть проводитися тільки за згодою співвласників і за умови, що такі зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку. Право спільної власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Отже, щоб не порушувався принцип спільності здійснення права спільної сумісної власності, будь-яка дія стосовно переобладнання чи реконструкції допоміжних приміщень вимагає погодження всіх співвласників. Для проведення власником приватного житлового фонду переобладнання і перепланування житлових приміщень, зокрема тих, які передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, необхідний дозвіл власника будинку (квартири). На підставі дозволу співвласників на проведення переобладнання і перепланування житлових приміщень власник звертається до виконавчого комітету місцевої ради. За відсутності нотаріально завіреної копії згоди співвласників приміщення загального користування, а саме горища над квартирою, містобудівні умови та обмеження є такими, що видані з порушенням установленого законодавством порядку.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 725/6193/21.
Відповідно до частини другої статті 5 Закону Закон № 417-VIII спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.
Право спільної сумісної власності не передбачає визначення часток співвласників у праві спільної власності, на відміну від права спільної часткової власності, учасник якої наділений правом вимагати виділення йому в натурі частини майна у володіння та користування (частини друга - четверта статті 358 ЦК України), а також самостійно розпоряджатися своєю часткою (стаття 361 ЦК України).
Проте співвласники майна, що знаходиться у спільній сумісній власності, не тільки володіють та користуються, але й розпоряджаються таким майном за спільною згодою.
Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
У статті 41 Конституції України визначено, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Суди встановили, що відповідачі отримали право власності на квартиру АДРЕСА_5 загальною площею 33,3 кв. м, яка в тому числі складається з частин коридорів загального користування площею 3,5 кв. м і 2,7 кв. м.
При цьому, суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на те, що не потрібно встановлювати право власності співвласників багатоквартирного будинку на приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), оскільки вони перебувають у спільній власності всіх співвласників багатоквартирного будинку в силу закону.
Суди не врахували, що визначальним у спорах за позовами співвласників багатоквартирного будинку щодо захисту прав на спільне майно багатоквартирного будинку є визначення правового режиму такого майна, тобто чи належить воно до допоміжного приміщення в структурі житлового будинку, а також чи порушені права та інтереси співвласників, зокрема, якщо таке приміщення або його частину передано у приватну власність, то чи здійснена така передача за згодою співвласників.
Загальна площа квартири відповідачів збільшена за рахунок частини коридорів, яка є допоміжним приміщенням багатоквартирного будинку, а тому розпорядження таким приміщенням є неможливим без згоди усіх власників квартир будинку. Проте суди не з`ясували, чи здійснено перепланування квартири з приєднанням до неї частини допоміжного приміщення будинку (коридору загального користування), яке належало на праві спільної сумісної власності співвласникам будинку, за їх згодою.
Також, суди не прийняли до уваги та не надали належної оцінки тому факту, що у технічному паспорті на вказану квартиру АДРЕСА_5 зазначено тільки те, що 1/3 площ коридорів загального користування входить до загальної площі квартири, яка передана у приватну власність відповідачів. Проте в ньому не зазначено, що коридори загального користування або їх частина залишились у спільному користуванні між власниками квартир сторін.
За таких обставин суди зробили передчасний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог.
Разом з тим, виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради подав заяву про застосування позовної давності.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки.
Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Тлумачення частини першої статті 261 ЦК України свідчить про те, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до частини п`ятої статті 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Отже, при новому розгляді справи суду першої інстанції необхідно надати оцінку поданій виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради заяві про застосування позовної давності.
Щодо ефективного способу захисту
Позов стосується приміщень, які позивачі - співвласники багатоквартирного будинку, вважають допоміжними багатоквартирного будинку.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав (частина друга статті 382 ЦК України).
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
Згідно з частиною другою статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Верховний Суд зазначає, що самостійними підставами відмови у позові є: відсутність порушення прав та законних інтересів позивача, не доведення позовних вимог, сплив позовної давності, обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу. (див.: постанови Верховного Суду від 29 серпня 2023 року у справі № 910/5958/20, від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17).
Верховний Суд зазначає, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Верховний Суд зауважує, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження№ 61-2417сво19).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
В даному випадку, суди не врахували, що допоміжні приміщення багатоквартирного будинку мають специфічний правовий режим і такий спосіб захисту як визнання недійсним та скасування розпорядження, свідоцтва на право власності, можуть бути застосовані для захисту прав співвласників багатоквартирного будинку.
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
Відповідно до пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Враховуючи, що суди попередніх інстанцій допустили порушення норм матеріального та процесуального права, оскаржені судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22) зазначено, що додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.
Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування оскаржених судових рішень, то додаткове рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 лютого 2024 року також слід скасувати.
 
Щодо судових витрат 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції, суд не здійснює розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 141, 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 січня 2024 року, додаткове рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 лютого 2024 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 01 квітня 2024 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач                                                                        І. В. Литвиненко
 
Судді:                                                                                            А. І. Грушицький
 
                                                                                                       А. А. Калараш
 
                                                                                                       Є. В. Петров
 
                                                                                                       В. В. Сердюк