КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2026 року місто Київ 
єдиний унікальний номер справи: 369/4007/23 
номер провадження: 22-ц/824/2766/2026 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Козиря Сергія Володимировича на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 грудня 2023 року у складі судді Пінкевич Н.С., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів та моральної шкоди,
В С Т А Н О В И В:
У березні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів та моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що 23 серпня 2017 року між ОСОБА_2 , як покупцем, та відповідачкою ОСОБА_1 , як продавцем, укладено нотаріально посвідчений попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири, згідно з пунктом 4 якого на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 203 200 грн 00 коп. (еквівалентно 8 000,00 доларів США). 
Позивачка вказувала, що згідно пункту 5 попереднього договору, сторони домовилися, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений попереднім договором, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу в розмірі 203 200 грн 00 коп. протягом одного місяця. Проте продавець не передав у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу вказану квартиру як до 30 вересня 2018 року, так і станом на день звернення до суду. Більш того, багатоквартирний житловий будинок, в якому має знаходитися вказана квартира, не побудований та не введений в експлуатацію дотепер. Крім того, у порушення умов попереднього договору, продавцем не повернуто покупцю суму авансу як протягом одного місяця, так і станом на день подання даного позову. Розшукати ОСОБА_1 для вручення вимоги про повернення авансу не вдається можливим, оскільки вона за місцем реєстрації не перебуває, на зв`язок не виходить, працівники офісу продажів житлового комплексу її контактів не надають. 
Тому вважала, що з відповідачки на її користь підлягає стягненню аванс у розмірі 203 200 грн 00 коп., а також передбачені ч.2 ст. 625 ЦК України компенсаційні виплати у вигляді 3 % річних та інфляційних втрат 
Зазначала, що у зв`язку із неправомірними діями відповідачки їй спричинена моральна шкода, оскільки укладаючи попередній договір вона мала на меті отримати у власність нову квартиру для власного проживання, проте у зв`язку з такими діями відповідачки вимушена витрачати час та кошти для нормалізації життя, а тому розмір моральної шкоди оцінила в 10 000 грн 00 коп.
З урахуванням наведеного, ОСОБА_2 просила стягнути із ОСОБА_1 на свою користь: авансовий платіж за попереднім договором в розмірі 203 200 грн 00 коп.; три проценти річних за боргом, які обчислюються з дня його виникнення до дня прийняття рішення у справі, які станом на день подання позову складають 26 924 грн 00 коп., інфляційні витрати за боргом, які обчислюються з дня його виникнення до дня прийняття рішення у справі, які станом на день подання позову складають 103 835 грн 20 коп., моральну шкоду у розмірі 10 000 грн 00 коп. та судові витрати у розмірі 11 976 грн 39 коп.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 липня 2023 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 грудня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений аванс в розмірі 203 200 грн 00 коп., 3% річних в розмірі 31 699 грн 20 коп. та інфляційні втрати в розмірі 132 199 грн 73 коп. Також стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3 976 грн 39 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 8 000 грн 00 коп.
Постановою Київського апеляційного суду від 12 червня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Козира С.В. задоволено частково. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 грудня 2023 року скасовано. Матеріали справи № 369/4007/23 передано на розгляд Господарського суду Київської області, у провадженні якого перебуває справа № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 .
Постановою Верховного Суду від 09 липня 2025 року у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовлено. Касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Постанову Київського апеляційного суду від 01 лютого 2024 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Cкасовуючи постанову Київського апеляційного суду від 12 червня 2024 року та, направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд зазначив, що апеляційний суд не врахував, що на момент звернення позивача з позовом у березні 2023 року, а також на час ухвалення судом першої інстанції рішення 12 грудня 2023 року провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 порушене не було (14 лютого 2024 року відкрито провадження у справі № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 . Введений мораторій на задоволення вимог кредиторів). З огляду на викладене в апеляційного суду не було підстав для скасування рішення суду першої інстанції та направлення справи до господарського суду для розгляду в межах справи про банкрутство відповідно до статті 7 КУзПБ (а.с.55-59, т.2).
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Козир С.В. просить скасувати Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 грудня 2023 року та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_2 задовольнити частково, стягнувши із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений аванс в розмірі 203 200 грн 00 коп., а в решті позовних вимог відмовити, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно досліджені докази, оскільки у відзиві на позов ОСОБА_1 визнала позов в частині фактично сплачених грошових коштів по попередньому договору в розмірі 203 200 грн 00 коп., проте в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення суд помилково зазначив про її твердження щодо безгрошовості договору.
Зазначає, що судом не надано обґрунтування та розрахунку розміру стягнутого судового збору та витрат на правову допомогу.
Звертає увагу на те, що суд застосував ч.2 ст. 625 ЦК України та стягнув з відповідачки 3 % річних та інфляційні втрати, починаючи з 01 жовтня 2018 року, проте судом не надана оцінка позиції відповідачки, яка висловлена у відзиві щодо строку виконання грошового зобов`язання та, відповідно, визначення моменту прострочення виконання такого зобов`язання, оскільки саме наявність прострочення грошового зобов`язання є підставою для застосування особливої міри відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, передбаченої ч.2 ст.625 ЦК України.
Вказує, що ОСОБА_1 не вчиняла дій, спрямованих на ухилення від укладення основного договору, адже для передачі квартири у власність позивачки, будинок мав бути введений в експлуатацію та відповідач мала оформити право власності на квартиру й в подальшому вже вчиняти дії з продажу нерухомого майна на користь позивачки чи ухилення від укладення основного договору.
Зазначає, що у порушення ч.2 ст.30 ЦК України ОСОБА_2 не зверталась до відповідачки із вимогою про повернення коштів, до суду звернулась лише в березні 2023 року. Таким чином у ОСОБА_1 не настало обов`язку з повернення грошових коштів, сплачених за попереднім договором, а в позивачки була відсутня підстава для звернення до суду за захистом порушеного права, тому відсутня й підстава для відповідальності за ч.2 ст. 625 ЦК України.
Вказує, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідачки на користь позивачки сплачений судовий збір у розмірі 3 976 грн 39 коп., оскільки матеріали справи містять доказ того, що позивачкою сплачено судовий збір лише у розмірі 3 439 грн 59 коп., що підтверджується квитанцією № 22838 від 21 березня 2023 року.
Також вважає немотивованим та таким, що не відповідає критеріям розумності, співмірності і справедливості визначений судом розмір витрат на професійну правничу допомогу, який стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у сумі 8 000 грн 00 коп.
Представник ОСОБА_2 - адвокат Андрєєв М.А. подав відзив на апеляційну скаргу, у якому вказує, що п.5 попереднього договору не містить умов про направлення покупцем продавцю вимоги про повернення коштів у зв`язку із ухиленням від укладення основного договору, а відповідно до п.1 вказаного договору продавець зобов`язується передати у власність покупцю шляхом укладення договорів купівлі-продажу квартиру в строк до 30 вересня 2018 року. Тому вважає, що прострочення зобов`язання почалось з 01 жовтня 2018 року, у зв`язку з цим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних з дня прострочення і по день ухвалення рішення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Учасники справи повідомлені судом апеляційної інстанції про судове засідання, призначене на 23 грудня 2025 року на 11 год 45 хв., завчасно, в установленому законом порядку, проте у судове засідання не з`явились, причину неявки суду не повідомили.
Так, відповідачка ОСОБА_4 , її представник - адвокат Козир С.В. та представник позивачки ОСОБА_2 - адвокат Андрєєв М.А., кожний окремо, отримали судову повістку про виклик до суду через систему «Електроний суд» 13 листопада 2025 року, що підтверджується звітами про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду (а.с.84-86, т.2).
Крім того, ОСОБА_4 повідомлялася про час і місце розгляду справи шляхом направлення повістки на її офіційну адресу місця приживання: АДРЕСА_1 . Однак 03 грудня 2025 року конверт із судовою повісткою повернувся до Київського апеляційного суду з відміткою відділення поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресат» (а.с.84-86, т.2).
Згідно з ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Відповідно до положень ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку (пункт 1); день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи (пункт 2); день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (пункт 3).
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що сторони у справі повідомлені судом апеляційної інстанції про розгляд справи належним чином.
23 грудня 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Андрєєв М.А. через систему «Електроний суд» надіслав до Київського апеляційного суду клопотання, в якому просив судовий розгляд проводити без його участі. 
Зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала неявку учасників справи такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приймаючи до уваги доводи відзиву на апеляційну скаргу, а також враховуючи вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, які відповідно до ч.1 ст.417 ЦПК України є обов`язковими для суду апеляційної інстанції під час нового розгляду справи,колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Козиря С.В.підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.
Згідно зі ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.202 ЦК України).
Відповідно до вимог ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ст. 628 ЦК України).
Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч.1 ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. 
Згідно з ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст.638 ЦК України).
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що 23 серпня 2017 року між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) було укладено попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири, засвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Михальченко М.М. та зареєстрований в реєстрі за №4779. 
Згідно із ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку
Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. 
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). 
У пункті 1 попереднього договору сторонами узгоджено, що продавець у строк до 30 вересня 2018 року зобов`язувався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі - продажу, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 25,4 кв.м, в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1002 га, кадастровий номер 3222486200:03:006:0020, що знаходиться в АДРЕСА_3 .
Згідно із змістом пункту 3 попереднього договору, продавець зобов`язувався збудувати житловий будинок до 30 вересня 2018 року, та договір купівлі-продажу квартири мав бути нотаріально посвідчений не пізніше цієї ж дати. 
Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно з пунктом 4 попереднього договору, на підтвердження намірів сторін позивачка передала, а відповідачка прийняла передоплату у вигляді авансу в розмірі 203 200 грн 00 коп. Залишок суми у розмірі 83 820 грн 00 коп. позивачка зобов`язується сплатити до 30 вересня 2018 року. 
У справі встановлено та не заперечується сторонами, що основний договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не був укладений, будинок не збудований. 
Відповідно до пункту 5 попереднього договору, сторони домовилися, що у випадку відмови (ухилення) відповідачки від продажу квартири у строк, передбачений попереднім договором, вона повинна повернути позивачці одержану від неї суму авансу.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно оцінив критично посилання відповідачки на безгрошовість попереднього договору, оскільки у пункті 4 попереднього договору чітко вказано, що покупець передав кошти. 
При цьому будь-яких вимог щодо отримання квитанції, платіжного доручення на підтвердження отримання коштів, попередній договір не містить.
У даному випадку позивачка ОСОБА_2 заявила позов саме про стягнення фактично сплачених коштів в розмірі 203 200 грн 00 коп.
Згідно з чинним законодавством та усталеною практикою Верховного Суду, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання.
Таким що між сторонами була досягнута домовленість щодо купівлі-продажу квартири, позивачка у рахунок попередньої оплати вартості зазначеного нерухомого майна передала відповідачці 203 200 грн 00 коп., як авансовий платіж, в рахунок сплати вартості об`єкту нерухомого майна. 
Проте основний договір купівлі-продажу не був укладений.
Матеріали справи не містять доказів того, що станом на 30 вересня 2018 року саме позивачка ухилилася від укладення основного договору.
Відповідно до положень ч.3 ст. 635 ЦК України зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Однак припинення зобов`язання за попереднім договором не звільняє сторін від відповідальності, зокрема, передбаченої умовами попереднього договору, за порушення, вчинене під час його дії.
Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 22 квітня 2021 року в справі № 551/980/19 та від 15 липня 2020 року в справі № 205/5667/16-ц, провадження №61-19697св20.
Відповідно до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, враховуючи, що передана позивачкою відповідачці сума грошових коштів під час укладення попереднього договору купівлі-продажу квартири в сумі 203 200 грн 00 коп. є авансом, та приймаючи до уваги, що сторонами не дотримано умов, визначених ст. 570 ЦК України, а саме не укладено договору купівлі-продажу на виконання якого передано кошти, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що порушене право ОСОБА_1 на повернення коштів (авансу) за будь-яких умов підлягає захисту шляхом стягнення з відповідачки ОСОБА_2 на її користь переданих/отриманих грошових коштів в тому розмірі та сумі, в яких вони передавалися, тобто 203 200 грн 00 коп.
Подібний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 7 липня 2020 року в справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19).
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивачка ОСОБА_2 вказувала, що із відповідачки ОСОБА_1 на її користь, окрім авансу в розмірі 203 200 грн 00 коп., також піддягають стягненню передбачені ч.2 ст. 625 ЦК України компенсаційні виплати у вигляді 3 % річних та інфляційних втрат.
Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
З матеріалів справи вбачається, що позивачкою надано розрахунок трьох процентів річних та суми інфляційних збитків, який був конкретизований судом першої інстанції станом на дату ухвалення рішення (12 грудня 2023 року), згідно з яким у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання з 01 жовтня 2018 року позивачка зазнала інфляційних втрат через знецінення національної валюти. Розрахунок інфляційних втрат здійснено шляхом поетапного множення щомісячних індексів інфляції за формулою: ІІС = (ІІ1 ? 100) ? (ІІ2 : 100) ? … ? (ІІZ ? 100), де кожен індекс відображає інфляційний приріст у відповідному місяці прострочення. У результаті такого множення отримано коефіцієнт інфляційного зростання 1,65058924. Таким чином, сума інфляційного збільшення основного боргу становить 132 199 грн 73 коп.
Крім того, за весь період прострочення (з 01 жовтня 2018 року до 12 грудня 2023 року, що становить 1 899 днів) позивачкою здійснено нарахування 3% річних за користування чужими коштами, який був конкретизований судом першої інстанції станом на дату ухвалення рішення (12 грудня 2023 року) за формулою: сума санкції = С ? 3 ? Д ? 365 ? 100 та визначено 3% річних у розмірі 31 699 грн 20 коп.
Такий розрахунок компенсаційний виплат є математично та хронологічно правильним. 
Натомість відповідачкою на спростування вказаного розрахунку розміру трьох процентів річних та інфляційних збитків не надано жодних інших контррозрахунків, зважаючи на встановлений строк укладення основного договору.
Установивши, що відповідачка, не виконавши у визначений договором строк обов`язок щодо повернення отриманих грошових коштів, допустила прострочення грошового зобов`язання, приймаючи до уваги тривале невиконання відповідачкою зобов`язання та відсутність добровільного повернення боргу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для застосування наслідків, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України, та, відповідно, стягнення з відповідачки на користь позивачки інфляційних втрат у розмірі 132 199 грн 73 коп. і 3% річних у розмірі 31 699 грн 20 коп., нарахованих за весь період прострочення.
Отже, з урахуванням установлених судом першої інстанції фактичних обставин справи, належної оцінки наданих доказів, правильного визначення характеру спірних правовідносин і застосування норм матеріального права, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду в частині вирішення спору по суті позовних вимог є законним та обґрунтованим. Суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо наявності підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми сплаченого авансу за попереднім договором у розмірі 203 200 грн 00 коп., а також передбачених ч.2 ст.625 ЦК України наслідків порушення грошового зобов`язання у вигляді інфляційних втрат у розмірі 132 199 грн 73 коп. та трьох відсотків річних у розмірі 31 699 грн 20 коп.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно застосував ч.2 ст. 625 ЦК України та стягнув з відповідачки 3 % річних і інфляційні втрати, починаючи з 01 жовтня 2018 року, не звернувши увагу на те, що ОСОБА_1 не вчиняла дій, спрямованих на ухилення від укладення основного договору, так як для передачі квартири у власність позивачки будинок мав бути введений в експлуатацію і відповідачка мала оформити право власності на квартиру та в подальшому вже вчиняти дії з продажу нерухомого майна на користь позивачки чи ухилення від укладення основного договору, колегія суддів відхиляє з таких підстав.
За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 рок у справі № 918/631/19, провадження № 12-42гс20, дійшла висновку, що виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків.
При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (див. висновок про застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/12382/17).
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/12382/17 вказала, що вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та три проценти річних відповідно до ст.625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).
Тому посилання представника відповідачки на відсутність її вини, не введення будинку в експлуатацію чи неоформлення права власності, не звільняють її від відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, так як нарахування інфляційних втрат і 3% річних мають компенсаційний характер, входять до складу грошового зобов`язання та підлягають стягненню з моменту настання прострочення незалежно від причин його виникнення.
Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідачки на користь позивачки сплачений судовий збір у розмірі 3 976 грн 39 коп., оскільки матеріали справи містять доказ того, що позивачкою сплачено судовий збір лише у розмірі 3 439 грн 59 коп., то вони не ґрунтуються на матеріалах справи.
Відповідно до положень ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.
З матеріалів справи вбачається, що за подання та розгляд даного позову ОСОБА_2 сплачено судовий збір у розмірі 3 439 грн 59 коп., що підтверджується квитанцією № 22838 від 21 березня 2023 року (а.с.17, т.1).
Крім того, разом з позовною заявою ОСОБА_2 подала до суду першої інстанції заяву про забезпечення позову, яка була задоволена ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 березня 2023 року (а.с.54-58, т.1). За подання цієї заяви про забезпечення позову ОСОБА_2 сплачено судовий збір у розмірі 536 грн 80 коп., що підтверджується квитанцією № 40063 від 23 березня 2023 року (а.с.53, т.1).
Таким чином, доводи апеляційної скарги про безпідставність стягнення судового збору у розмірі 3 976 грн 39 коп., є необґрунтованими, оскільки ця сума складається із судового збору, сплаченого за подання позову (3 439 грн 59 коп.) та за подання заяви про забезпечення позову (536 грн 80 коп.). У сукупності зазначені платежі повністю підтверджені матеріалами справи та відповідають вимогам ст.141 ЦПК України щодо принципу розподілу судового збору у цивільній справі.
Інші доводи та обставини, на які посилається представник відповідачки в апеляційній скарзі по суті позовних вимог були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.
Разом з тим, колегія суддів не повному обсязі погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення із  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 витрат на правову допомогу у розмірі 8 000 грн 00 коп., виходячи з такого.
Стягуючи із  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 8 000 грн 00 коп., суд першої інстанції виходив із того, що стягнення цих витрат передбачено ст.141 ЦПК України.
Однак колегія суддів не може погодитись з цим висновком суду в повному обсязі з таких підстав.
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу стороною позивачки надано укладений між ОСОБА_2 та адвокатом Андрєєвим М.А. договір про надання правової допомоги №190323-3 від 19 березня 2023 року (далі - Договір), відповідно до умов якого адвокат на платній зобов`язується надавати замовнику консультаційні та юридичні послуги, а також представляти і захищати права та інтереси замовника, зокрема, в судах всіх інстанцій (а.с.120-121, т.1).
У пункті 3.1 вказаного договору зазначено, що вартість послуг виконавця визначається за домовленістю сторін.
Згідно з п.3.4 договору передбачено, що оплата послуг здійснюється відповідно до рахунків, виставлених виконавцем, у строк 3-х банківських дні з дня пред`явлення відповідного розрахунку.
У позовній заяві Солод В.В. вказувала, що її витрати на професійну правничу допомогу у справі становлять 8 000 грн 00 коп.
Із реквізитів банківської квитанції від 19 березня 2023 року вбачається, що за складання позовної заяви та заяви про арешт згідно договору №190323-3 від 19 березня 2023 року на рахунку ОСОБА_2 в інтересах адвоката Андрєєва М.А. (рахунок фізичної особи-підприємця) було заблоковано 8 000 грн 00 коп.
В ході розгляду справи ОСОБА_2 та адвокат Андрєєв М.А. не заперечували сплату позивачкою на користь адвоката Андрєєва М.А наданих вище послуг на професійну правничу допомогу у сумі 8 000 грн 00 коп.
Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 ч.3 ст.133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до п.п.1, 2 ч.3 ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною 8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Верховний Суд у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зазначив, що витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Також у постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 734/2313/17 Верховний Суд наголосив, що «гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
З огляду на вказані вище норми права та правові висновки Верховного Суду, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав ставити під сумнів розмір понесених ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у розмірі 8 000 грн 00 коп.
Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, а також у постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, від 12 січня 2022 року у справі № 750/10242/20.
У відзиві на позов представник ОСОБА_1 - адвокат Козир С.В. заявляв про безпідставність та недоведеність заявлених ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу (а.с.90-96, т.1).
Оскільки стороною відповідачки було заявлено клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, яку просила стягнути позивачка, то з урахуванням вказаної вище практики Верховного Суду, суд першої інстанції повинен був перевірити заявлений розмір витрат на правову допомогу, критерію їх реальності, необхідності, а також розумності розміру.
Проте суд першої інстанції, у порушення вимог ст.263 ЦПК України, наведених вище вимог закону, правових висновків Верховного Суду та обставин справи, належним чином не врахував, що призвело до неправильного визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню.
Враховуючи складність справи та виконаної адвокатом Андрєєвим М.А. роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи (справа про стягнення авансу та компенсаційних сум є справою незначної складності), а також з урахуванням доводів представника відповідачки проти заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу наданим послугам, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зменшення їх розміру із 8 000 грн 00 коп. до 5 000 грн 00 коп.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції в цій частині з наведених вище підстав.
За таких обставин апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Козиря С.В. підлягає задоволенню частково.
Датою постанови апеляційного суду є дата складення повного її тексту, оскільки справа розглянута за відсутності учасників справи без проголошення скороченого судового рішення (вступної та резолютивної частин) та в цьому випадку підлягають застосуванню положення другого речення ч.5 ст.268 ЦПК України, якою передбачено, що датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21).
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Козиря Сергія Володимировичазадовольнити частково.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 грудня 2023 рокув частині стягнення із ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 витрат на правову допомогу змінити.
Стягнути із  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн 00 коп.
В іншій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 грудня 2023 рокузалишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий

Судді: