ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

26 січня 2026 року	Справа №160/20044/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кучугурної Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мосійчук Юлія Анатоліївна, до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити певні дії,

Обставини справи: до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мосійчук Юлія Анатоліївна, до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, у якій позивач просить суд:
визнати протиправними та скасувати нарахування ОСОБА_1 та вимоги про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Дніпропетровській області: від 11.11.2019 №Ф-5596-51 на суму 26539,26 грн, від 13.02.2020 № Ф-5596-51 на загальну суму 29293,44 грн, від 13.02.2020 № Ф-5596-51 на загальну суму 35788,74 грн;
зобов`язати Головне управління ДПС у Дніпропетровській області привести облікові дані ОСОБА_1 у відповідність здійснивши коригування даних в інтегрованій картці шляхом виключення суми недоїмки в розмірі 35788,74 (з урахуванням стягнутих коштів в рамках виконавчого провадження на суму 2000,00 грн).
Ухвалою суду від 15.07.2025 позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви.
22.07.2025 від представника позивача надійшла уточнена позовна заява, у якій позовні вимоги викладені таким чином:
визнати протиправними та скасувати нарахування ОСОБА_1 сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Дніпропетровській області: від 11.11.2019 № Ф-5596-51 на суму 26539,26 грн, від 13.02.2020 № Ф-5596-51 на загальну суму 29293,44 грн, від 17.02.2021 № Ф-5596-51-13-05/62 на загальну суму 35788,74 грн;
зобов`язати Головне управління ДПС у Дніпропетровській області привести облікові дані ОСОБА_1 у відповідність здійснивши коригування даних в інтегрованій картці шляхом виключення суми недоїмки в розмірі 35788,74 (з урахуванням стягнутих коштів в рамках виконавчого провадження на суму 2000,00 грн).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем були винесені оскаржувані у цій справі вимоги про сплату позивачем боргу недоїмки, які позивач вважає протиправними. Так, позивач зазначає, що із 15.02.2007 він був зареєстрований як суб`єкт господарювання та перебував на обліку в ГУ ДПС на загальній системі оподаткування. Свою підприємницьку діяльність позивач повністю закінчив у 2014 році, шляхом написання заяви про припинення діяльності та подання її до Бабушкінської ДПІ. Після цього підприємницьку діяльність не здійснював, доходу від підприємницької діяльності не отримував, відповідно, і звітність не подавав. Позивач зазначає, що згідно з абз.1 та 2 пункту 9-15 Закону №2464-УІ (у редакції Закону №592-ІХ) підлягають списанню за заявою платника та у порядку, визначеному цим Законом, несплачені станом на день набрання чинності Законом №592-ІХ з урахуванням особливостей, визначених цим пунктом, суми недоїмки, нараховані платникам єдиного внеску, зазначеним у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього закону, за період із 01 січня 2017 року до дня набрання чинності Законом №592-ІХ, а також штрафи та пеня, нараховані на ці суми недоїмки, у разі якщо такими платниками не отримано дохід (прибуток) від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та за умови подання протягом 90 календарних днів з дня набрання чинності Законом №592-ІХ, зокрема платниками, зазначеними у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування0, - державному реєстратору за місцем знаходження реєстраційної справи фізичної особи-підприємця заяви про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності та до податкового органу – звітності відповідно до вимог частини 2 ст.6 цього Закону за період із 01 січня 2017 року до дня набрання чинності Законом №592-ІХ. Зазначена звітність подається платником виключно у випадку, якщо вона не була подана раніше. Однак, позивач не знав про наявний у нього податковий борг, тому що був впевнений, що його ФОП закритий, не знав і про прийняття Закону №592-ІХ, тому скористатись правом на списання боргу (недоїмки) не зміг. Враховуючи те, що позивач не мав у спірний період обов`язку зі сплати єдиного внеску та не отримував дохід від підприємницької діяльності, відповідачем безпідставно сформовано та подано до виконання оскаржувані у цій справі вимоги. Крім цього, за доводами позивача, відповідач мав право нараховувати внесок, прийнявши вимоги про його сплату на підставі: акту перевірки; звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів; бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу). На суми яких (якого) відповідно до Закону нараховується внесок. Так, позивач не подавав звітність, відповідач не проводив перевірку стосовно діяльності позивача, не витребовувались та не надавались до відповідача бухгалтерські та інші документи. Відомості з інтегрованої картки платника внеску та з Реєстру не входять до переліку «Інших документів», оскільки не підтверджують суми виплат (доходу). Такі відомості є підставою призначення перевірки, під час проведення якої у платника внеску виникає право надати пояснення. Отже, відсутні правові підстави для нарахувань позивачу заборгованості та винесення оскаржуваних вимог про сплату боргу (недоїмки). Також, відповідач вважає, що при скасуванні вимоги про сплату боргу контролюючий орган повинен вчинити дії щодо відображення/коригування в інтегрованій картці позивача дійсного стану зобов`язань перед бюджетом. Враховуючи викладені обставини, позивач просить суд задовольнити позовну заяву.
Справі за цією позовною заявою присвоєно №160/20044/25 та за результатами автоматизованого розподілу справу передано для розгляду судді Кучугурній Н.В.
Ухвалою суду прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву (у разі заперечення проти позовної заяви) протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача. При цьому, суд зазначив, що станом на дату відкриття провадження у справі в матеріалах справи відсутні докази пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду.
Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким, відповідач заперечує проти позовних вимог. В обґрунтування відзиву відповідач зазначає, що згідно з даними інформаційно - комунікаційних систем ДПС України (далі – ІКС) ОСОБА_2 з 16.02.2007 по 16.06.2025 перебував на обліку в Головному управлінні ДПС у Дніпропетровській області (Шевченківський р-н м. Дніпра) на загальній системі оподаткування, а відповідно до п.4 ч.1 ст. 4 Закону України від 08.07.2010 №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі – Закон №2464) фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування є платниками єдиного внеску. На теперішній час ФОП ОСОБА_1 перебуває у 11 стані платника – ПРИПИНЕНО, АЛЕ НЕ ЗНЯТО З ОБЛІКУ (КОР НЕ ПУСТІ). За даними ІКС в ІКП по КБК 7104000 ФОП ОСОБА_1 відображені автоматичні нарахування єдиного внеску на загальну суму 37788,74 грн. У межах виконавчого провадження згідно платіжного доручення № 7002 від 24.11.2020 року з ФОП ОСОБА_1 стягнуто 2000,00 грн. Станом на 04.08.2025 згідно даних ІКС у платника по єдиному соціальному внеску (код бюджетної класифікації 71040000) обліковується борг (недоїмка) у сумі 35788,74 гривні. У зв`язку з несплатою заборгованості, після процедури узгодження, ГУ ДПС по ОСОБА_1 сформовано узгоджену вимогу від 11.11.2019 № Ф-5596-51/51У на суму 26 539,26 грн та передано її на примусове виконання разом з заявою про примусове виконання рішення до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпра) (далі –ДВС). У зв`язку зі зростанням суми заборгованості на суму 2 754,18 грн, за рахунок щоквартальних нарахувань, ГУ ДПС в автоматичному режимі сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.02.2020 № Ф-5596-51 на загальну суму 29 293,44 грн, та надіслано ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку рекомендованим листом з повідомленням про вручення, яке повернуто з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання». Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення повернуто до ГУ ДПС 20.05.2020. У зв`язку з несплатою заборгованості, після процедури узгодження, ГУ ДПС по ОСОБА_1 сформовано узгоджену вимогу від 13.02.2020 № Ф-5596-51/У на різницю, а саме на суму 2 754,18 грн, та передано її на примусове виконання до ДВС. У зв`язку зі зростанням суми заборгованості на суму 6 495,30 грн, за рахунок щоквартальних нарахувань, ГУ ДПС в автоматичному режимі сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 17.02.2021 № Ф-5596-51 на загальну суму 35 788,74 грн, та надіслано ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку рекомендованим листом з повідомленням про вручення, яке отримано платником особисто 15.06.2021. Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення повернуто до ГУ ДПС 22.06.2021. У зв`язку з тим, що вимога від 11.11.2019 № Ф-5596-51/51У на суму 26 539,26 грн та вимога від 13.02.2020 № Ф-5596-51/У на суму 2 754,18 грн були повернуті ДВС без виконання та повторно не передавались, та на підставі несплати платником зазначеної у вимозі суми боргу, ГУ ДПС сформовано узгоджену вимогу від 17.02.2021 № Ф-5596-51/62У на загальну суму заборгованості, а саме на суму 35 788,74 грн та передано на примусове виконання разом з заявою про примусове виконання рішень до ДВС. Додатково відповідач повідомляє, що за даними інформаційної системи ДПС України згідно інтегрованої картки платника за кодом бюджетної класифікації 7104000 у ОСОБА_1 станом на 31.07.2025 обліковується заборгованість зі сплати єдиного внеску у сумі 35788,74 гривень. Враховуючи викладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.
Позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначає, що доводи відзиву відповідача не спростовують жодного з наведених у позові аргументів, ґрунтуються на внутрішніх даних ДПС без належних документів, а правове регулювання та судова практика свідчать про відсутність обов`язку позивача сплачувати ЄСВ у спірний період.
Ухвалою суду витребувано у відповідача: докази направлення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) оскаржуваних у цій справі вимог про сплату боргу (недоїмки); докази вручення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) оскаржуваних у цій справі вимоги про сплату боргу (недоїмки).
Витребувані судом документи були надані до суду разом із відзивом на позовну заяву.
Ухвалою суду від 12.08.2025 клопотання відповідача про витребування доказів задоволено частково; витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області довідку за формою ОК-5 стосовно ОСОБА_2 ( НОМЕР_2 ) за період 2017-2019 роки та 01.01.2020 – 30.11.2020.
Ухвала про витребування доказів була доставлена до електронного кабінету Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області.
Проте, витребувані судом документи надані не були.
Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) адміністративного судочинства відповідно до п.8 ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним уважається строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального і процесуального права.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

УСТАНОВИВ: 

ОСОБА_1 (позивач) у період із 16.02.2007 по 16.06.2025 був зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Згідно із цією випискою діяльність ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця була припинена.
Відповідачем були сформовані вимоги про сплату позивачем боргу (недоїмки):
від 11.11.2019 №Ф-5596-51 на суму 26539,26 грн;
від 13.02.2020 №Ф-5596-51 на суму 29293,44 грн;
від 17.02.2021 №Ф-5596-51-13-05/62 на суму 35788,74 грн.
Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати єдиного внеску, наведеного у відзиві на позовну заяву та у листі відповідача від 25.06.2025 №60976/6/04-36-24-11-11, суми несплаченого позивачем єдиного внеску становлять:
за 2017 рік - у сумі 8448,00 грн;
за І кв. 2018 року - у сумі 2457,18 грн;
за ІІ кв. 2018 року - у сумі 2457,18 грн;
за IІІ кв. 2018 року - у сумі 2457,18 грн;
за IV кв. 2018 року - у сумі 2457,18 грн;
за І кв. 2019 року - у сумі 2754,18 грн;
за ІІ кв. 2019 року - у сумі 2754,18 грн;
за IІІ кв. 2019 року - у сумі 2754,18 грн;
за IV кв. 2019 року - у сумі 2754,18 грн;
за І кв. 2020 року - у сумі 2078,12 грн;
за ІІ кв. 2020 року - у сумі 1039,06 грн;
за IІІ кв. 2020 року - у сумі 3178,12 грн.
Як указує відповідач, станом на 31.07.2025 обліковується заборгованість зі сплати єдиного внеску у сумі 35788,74 гривень.
Позивач уважає зазначені вимоги по нарахуванню боргу з єдиного внеску протиправними, тому й звернувся з цим позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає про таке.
Пунктом 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України надано визначення терміну «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI (далі – Закон №2464-VI), єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
За змістом статті 2 Закону №2464-VI, його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464, з-поміж інших платників єдиного внеску, визначено й фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року), єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Водночас відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом №2464-VI не врегульовано.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове регулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 04.12.2019 у справі № 440/2149/19.
Верховним Судом у цій справі сформовано правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Таким чином, з урахуванням наведеного, суди при вирішенні спору повинні перевірити обставини щодо: наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця; здійснення нею підприємницької діяльності та отримання нею доходу у періоди, за який податковим органом нарахований єдиний внесок; нараховування та сплати роботодавцем за позивача, як за застраховану особу, єдиного внеску в розмірі не меншому мінімального страхового внеску на місяць.
Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Аналіз правового висновку Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №440/2149/19 свідчить про те, що фізична особа-підприємець звільняється від сплати єдиного внеску у випадку встановлення судом, що нею підприємницька діяльність не здійснюється, дохід від такої діяльності не отримується, вказана особа перебуває у трудових відносинах та за неї єдиний внесок сплачує роботодавець.
Як установлено судом, контролюючим органом відповідно до оскаржуваних у цій справі вимог нараховані суми єдиного соціального внеску:
за 2017 рік - у сумі 8448,00 грн;
за І кв. 2018 року - у сумі 2457,18 грн;
за ІІ кв. 2018 року - у сумі 2457,18 грн;
за IІІ кв. 2018 року - у сумі 2457,18 грн;
за IV кв. 2018 року - у сумі 2457,18 грн;
за І кв. 2019 року - у сумі 2754,18 грн;
за ІІ кв. 2019 року - у сумі 2754,18 грн;
за IІІ кв. 2019 року - у сумі 2754,18 грн;
за IV кв. 2019 року - у сумі 2754,18 грн;
за І кв. 2020 року - у сумі 2078,12 грн;
за ІІ кв. 2020 року - у сумі 1039,06 грн;
за IІІ кв. 2020 року - у сумі 3178,12 грн.
В цей період, позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець, що не заперечується й самим позивачем.
Проте доказів сплати єдиного соціального внеску за вказаний період до матеріалів справи не надано, як і не надано доказів, що в зазначений період позивач був найманим працівником і єдиний соціальний внесок за нього сплачував його роботодавець. 
Надаючи правову оцінку доводам позивача щодо визначення недоїмки за єдиним внеском виключно на підставі акта перевірки суд звертає увагу, що положеннями законодавства не передбачено обов`язкової та єдиної умови для формування вимоги (у разі наявності у платника на кінець календарного місяця недоїмки) проведення перевірки та складення за її результатами відповідного акту. Пунктом 3 розділу VІ Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449, передбачено 10-денний строк для прийняття вимоги про сплату боргу (недоїмки) після вручення платнику акта перевірки виключно у випадку, коли виявлені у ході документальної перевірки дані свідчать про порушення платником нарахування єдиного внеску, що утворює самостійні підстави для донарахування податковими органами сум єдиного внеску.
Аналогічних висновків про те, що проведення перевірки та складення акту перевірки не є обов`язковою передумовою прийняття контролюючим органом вимоги про сплату недоїмки за єдиним внеском дійшов Верховний Суд у постановах від 11 вересня 2018 року (справа №826/11623/16), від 10 грудня 2019 року (справа №826/25425/15), від 10 грудня 2021 року (справа № 640/7479/20).
З огляду на викладене, суд відхиляє доводи позовної заяви про те, що норми чинного законодавства не дозволяють контролюючому органу здійснювати нарахування єдиного внеску без проведення документальної перевірки та складення відповідного акту.
Згідно з пунктом 9-15 Закону №2464-VI (у редакції Закону №592-ІХ), підлягають списанню за заявою платника та у порядку, визначеному цим Законом, несплачені станом на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо усунення дискримінації за колом платників» з урахуванням особливостей, визначених цим пунктом, суми недоїмки, нараховані платникам єдиного внеску, зазначеним у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, за період з 1 січня 2017 року до дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо усунення дискримінації за колом платників», а також штрафи та пеня, нараховані на ці суми недоїмки, у разі якщо такими платниками не отримано дохід (прибуток) від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та за умови подання протягом 90 календарних днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо усунення дискримінації за колом платників»:
а) платниками, зазначеними у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), - державному реєстратору за місцем знаходження реєстраційної справи фізичної особи - підприємця заяви про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності та до податкового органу - звітності відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону за період з 1 січня 2017 року до дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо усунення дискримінації за колом платників». Зазначена звітність подається платником виключно у випадку, якщо вона не була подана раніше;
б) платниками, зазначеними у пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, - до податкового органу за основним місцем обліку заяви про зняття з обліку як платника єдиного внеску та звітності відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону за період з 1 січня 2017 року до дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо усунення дискримінації за колом платників». Зазначена звітність подається платником виключно у випадку, якщо вона не була подана раніше.
Після отримання у встановленому законом порядку відповідних відомостей від державного реєстратора або заяви про зняття з обліку як платника єдиного внеску та за умови подання платником єдиного внеску зазначеної звітності (якщо відповідна звітність не була подана раніше) податковий орган протягом 15 робочих днів проводить камеральну перевірку, за результатами якої приймає рішення про списання суми недоїмки, штрафних санкцій і пені або вмотивоване рішення про відмову списання суми недоїмки, штрафних санкцій і пені.
Закон №592-ІХ набрав чинності 01.01.2021.
Отже, з 01.01.2021 підлягають списанню несплачені станом на день набрання чинності Законом №592-ІХ суми недоїмки, нараховані фізичним особам - підприємцям, крім тих, які обрали спрощену систему оподаткування, за період із 01.01.2017 по 01.01.2021, а також штрафи та пеня, нараховані на ці суми недоїмки, у разі якщо такими платниками не отримано дохід (прибуток) від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, умовою списання є те, що така фізична особа-підприємець подала протягом 90 календарних днів з дня набрання чинності Законом №592-ІХ (01.01.2021) державному реєстратору за місцем знаходження реєстраційної справи фізичної особи - підприємця заяви про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності та до податкового органу - звітності відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону за період з 01.01.2017 до 01.01.2021 - дня набрання чинності Законом №592-ІХ.
Суд установив, що позивач, як фізична особа-підприємець перебував на загальній системі оподаткування, тому мав вчинити наведені вище дії щодо подачі заяв та звітності відповідно до Закону №2464-VI (у редакції Закону №592-ІХ).
Проте, доказів на підтвердження вчинення таких дій позивачем до матеріалів справи не надано.
Таким чином, суд відхиляє доводи позивача про звільнення від сплати сум єдиного соціального внеску із посиланням на Закон №2464-VI (у редакції Закону №592-ІХ).
Отже, матеріалами справи не доведено неправомірності оскаржуваних у цій справі вимог про сплату боргу (недоїмки).
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Суд зазначає, що всі інші аргументи сторін досліджені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки наведених висновків суду не спростовують.
Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).
Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на встановлені обставини справи, наведені положення чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовна заява у цій справі є такою, що задоволенню не підлягає.
Підстави для розподілу судових витрат, відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні, оскільки у задоволенні позову відмовлено.
Відповідно до ч.5 ст.250 КАС України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити певні дії.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).
Відповідач: Головне управління ДПС у Дніпропетровській області (вул. Сімферопольська, 17-а, м. Дніпро, 49005 код ЄДРПОУ ВП 44118658). 

Суддя Н.В. Кучугурна