ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 р.	Справа № 576/2716/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С. ,
за участю секретаря судового засідання Кругляк М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 25.11.2025, головуючий суддя І інстанції: Мазур С.А., по справі № 576/2716/25
за позовом ОСОБА_1 
до ІНФОРМАЦІЯ_1 
про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення № 2763,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Глухівського міськрайонного суду Сумської області з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, у якому просив:
- скасувати постанову № 2763 від 22.08.2025 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 17000 грн. за порушення частини третьої статті 210-1 КУпАП.
Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 25.11.2025 у справі № 576/2716/25 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення відмовлено.
Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову, подав апеляційну скаргу, яку аргументує неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 25.11.2025 у справі № 576/2716/25, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач вказує, що ТВО начальника ТЦК не має законних повноважень накладати адміністративні стягнення; ТВО є керівником територіального центру, але не уповноваженою особою для притягнення до адмінвідповідальності. Апелянт зазначає, що штрафи накладені без дотримання законодавчої процедури, адже він не отримав повістку, не перебував на обліку, доставлення до ТЦК відбулося насильно та з фізичним примусом. Позивач вказує на те, що відсутність облікового документа не є правовою підставою для накладення штрафу, якщо ТЦК сам не забезпечив можливість його отримання.
Крім цього, позивач звертає увагу на те, що філії та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами, не можуть виступати стороною в адміністративному процесі, відповідач є відокремленим підрозділом обласного ТЦК, а не самостійною юридичною особою, і, як наслідок, не мав процесуальної спроможності для накладення адміністративного стягнення та виступу відповідачем у суді. 
06.01.2026 до Другого апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання позивача, в якому він наголошує, що посилання відповідача на те, що факт перебування позивача на військовому обліку встановлено за допомогою інформаційної системи «Оберіг», не підтверджений належними та допустимими доказами.
Відповідач не скористався правом на надання відзиву на апеляційну скаргу позивача.
Відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та дослідивши наявні у них докази, обговоривши підстави та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що 14.08.2025 начальником відділення обліку мобілізаційної роботи 1 відділу (м. Глухів) ІНФОРМАЦІЯ_1 м-р ОСОБА_2 у присутності позивача та двох свідків складений протокол про адміністративне правопорушення № 2763 про те, що у громадянина ОСОБА_1 при перевірці документів 14.08.2025 об 11-30 був відсутній військово-обліковий документ, чим порушено п.6 ст. 22 розд. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та вчинено адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Протокол складений у присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Також ОСОБА_1 роз`яснено зміст ст. 63 Конституції України, права та обов`язки, передбачені ст. 268 КУпАП, повідомлено, що розгляд справи відбудеться о 09-00 год 22.08.25 в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_1 . Від пояснення та підписання протоколу, а також отримання його копії ОСОБА_1 відмовився у присутності вищевказаних свідків.
Постановою ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковником ОСОБА_5 від 22.08.2025 позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено на нього штраф в розмірі 17000 грн. Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 присутній не був, постанову отримав поштою 11.10.2025.
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не мав військово-облікового документа та, відповідно, пред`явити його на вимогу уповноважених представників ТЦК та СП не міг, чим порушив ч.3 ст.210-1 КУпАП, сама по собі відсутність у громадянина чоловічої статі від 18 до 60 років при собі військово-облікового документа у період проведення мобілізації, являється порушенням законодавства про мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Відповідно до статті 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього українського народу.
За приписами частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-ХІІ, особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Відповідно до абзацу 5 частини 1 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII (далі – Закон № 3543-XII), особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII, воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
У подальшому Указами Президента України воєнний стан продовжувався. Станом на дату розгляду справи в Україні діє воєнний стан.
Згідно із Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 65/2022, затвердженого Законом України від 03 березня 2022 року № 2105-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом, а надалі, іншими Указами Президента України цей строк продовжений до сьогоднішнього дня.
Водночас, правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі – Закон № 2232-XII).
Так, згідно з частинами 1, 2 та 3 статті 1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби, приписку до призовних дільниць, прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу, проходження військової служби, виконання військового обов`язку в запасі, проходження служби у військовому резерві, дотримання правил військового обліку.
Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).
Частина 9 статті 1 Закону № 2232-XII визначає, що по відношенню до військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік; призовники - особи, які взяті на військовий облік; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
На виконання вимог частини 10 статті 1 Закону № 2232-XII громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані:
- уточнити протягом 60 днів з дня набрання чинності указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, свої персональні дані через центр надання адміністративних послуг або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, або у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки;
- прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу розвідувальних органів України для оформлення військово-облікових документів, взяття на військовий облік, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів;
- проходити медичний огляд згідно з рішеннями комісії з питань взяття на військовий облік, комісії з питань направлення для проходження базової військової служби або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України, розвідувальному органі Міністерства оборони України чи розвідувальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України чи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, відповідно;
- проходити підготовку до військової служби, військову службу і виконувати військовий обов`язок у запасі;
- виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.
Резервісти зобов`язані прибувати до військової частини, в якій вони проходять службу у військовому резерві, за викликом командира цієї військової частини.
При цьому, питання взяття на військовий облік, зняття та виключення з нього регулюється статтею 37 Закону № 2232-XII.
Даний закон розмежовує поняття «зняття з військового обліку» та «виключення з військового обліку».
Зняття з військового обліку - це тимчасове поняття та воно не означає звільнення від статусу військовозобов`язаного. Після зняття з військового обліку військовозобов`язаний продовжує виконувати обов`язки військового обліку (проходження ВЛК, оновлення військово-облікових даних, повідомлення ТЦК та СП про зміну місця проживання тощо) та повинен стати на військовий облік в іншому органі, до прикладу в ТЦК та СП іншої області або ж в консульстві України в іншій країні.
У свою чергу, виключення з військового обліку означає, що особа втрачає статус військовозобов`язаного та на неї не поширюються обов`язки з військового обліку. Зокрема, така особа після виключення з обліку не зобов`язана проходити ВЛК.
Відповідно до частини 6 статті 37 Закону № 2232-XII в редакції, чинній до 18.05.2024, виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів Служби зовнішньої розвідки України - у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України) підлягали громадяни України, які:
1) призвані чи прийняті на військову службу;
2) проходять військову службу (навчання) у закладах фахової передвищої військової освіти, вищих військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти;
3) визнані військово-лікарськими комісіями непридатними до військової служби;
4) досягли граничного віку перебування в запасі;
5) припинили громадянство України;
6) були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину;
7) направлені для відбування покарання до установ виконання покарань або до яких застосовано примусові заходи медичного характеру;
8) померли або визнані в установленому законом порядку безвісно відсутніми або оголошені померлими.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», який набрав чинності 18.05.2024, частину 6 статті 37 Закону України № 2232-ХІІ викладено в такій редакції:
«6. Виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) ІНФОРМАЦІЯ_6 (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів розвідувальних органів України - у відповідному підрозділі розвідувальних органів України) підлягають громадяни України, які:
1) померли або визнані в установленому законом порядку безвісно відсутніми або оголошені померлими;
2) припинили громадянство України;
3) визнані непридатними до військової служби;
4) досягли граничного віку перебування в запасі.
У громадянина, якого виключено з військового обліку відповідно до пунктів 3 та 4 цієї частини, військово-обліковий документ не вилучається. До військово-облікового документа громадянина вносяться дані про виключення із військового обліку.»
Отже, редакція частини 6 статті 37 Закону України № 2232-ХІІ, яка є чинною з 18.05.2024, вже не передбачає такої підстави для виключення з військового обліку військовослужбовців, як засудження до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину.
Крім цього, 18.05.2024 набрав чинності Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560 (далі - Порядок № 560).

Згідно з пунктом 4 розділу "Загальні питання" Порядку № 560, на військову службу під час мобілізації, на особливий період можуть бути призвані:
- особи, звільнені з військової служби у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади». Такі особи, призвані на військову службу під час мобілізації, призначаються на військові посади, крім посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади;
- особи, яких раніше було засуджено до позбавлення волі, обмеження волі, арешту чи виправних робіт за вчинення кримінального проступку, нетяжкого злочину, у тому числі із звільненням від відбування покарання, тяжкого злочину, крім тих, які були засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України;
- особи, яких раніше було засуджено до позбавлення волі за особливо тяжкий злочин, крім тих, які були засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України. Такі особи призиваються на військову службу під час мобілізації за рішенням Генерального штабу Збройних Сил, відповідних підрозділів розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ;
- засуджені особи, які звільнені від відбування покарання з випробуванням, крім тих, які засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України. Такі особи проходять військову службу виключно у відповідних спеціалізованих підрозділах військових частин.
Таким чином, відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Порядку №560, з 18.05.2024 особи, яких раніше було засуджено до позбавлення волі за вчинення тяжкого злочину, крім тих, які були засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України, підлягають взяттю на військовий облік та можуть бути призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
З 18.05.2024 громадяни України, які раніше перебували на військовому обліку призовників та були виключені з військового обліку військовослужбовців на підставі пункту 6 частини шостої статті 37 Закону № 2232-ХІІ (у редакції, чинній до 17.05.2024), підлягають взяттю на військовий облік військовослужбовців, оскільки відпала підстава, за якою їх було виключено з військового обліку.
Разом із цим, згідно з частиною 2 статті 4 Закону №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» Збройні Сили України та інші військові формування не можуть комплектуватися особами, які мають судимість за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України, вчинення умисного вбивства двох або більше осіб, або вчиненого з особливою жорстокістю, або поєднаного із зґвалтуванням або сексуальним насильством, або особливо тяжких корупційних кримінальних правопорушень чи мають судимість за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.152-156-1, 258-258-6, ч.4 ст.286-1, ст.348 Кримінального кодексу України, а також засудженими службовими особами, які згідно з підпунктом 1 пункту 3 примітки до ст.368 Кримінального кодексу України займали особливо відповідальне становище, якщо така судимість не погашена або не знята в установленому законом порядку.
Відповідно до частини 4 статті 39 Закону №2232-ХІІ, на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період можуть бути призвані засуджені особи, які звільнені від відбування покарання з випробуванням, крім тих, які засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України, засуджені за вчинення умисного вбивства двох або більше осіб, або вчиненого з особливою жорстокістю, або поєднаного із зґвалтуванням або сексуальним насильством, або особливо тяжких корупційних кримінальних правопорушень чи засуджені за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених статтями 152-156-1, 258-258-6, частиною четвертою статті 286-1, статтею 348 Кримінального кодексу України, а також засуджені службові особи, які згідно з підпунктом 1 пункту 3 примітки до статті 368 Кримінального кодексу України займали особливо відповідальне становище.

Отже, зазначеними положеннями встановлено обмеження призову на на військову службу під час мобілізації, зокрема, осіб, які засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України, засуджені за вчинення умисного вбивства двох або більше осіб, або вчиненого з особливою жорстокістю, або поєднаного із зґвалтуванням або сексуальним насильством, або особливо тяжких корупційних кримінальних правопорушень чи засуджені за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених статтями 152-156-1, 258-258-6, частиною четвертою статті 286-1, статтею 348 Кримінального кодексу України, а також засуджені службові особи, які згідно з підпунктом 1 пункту 3 примітки до статті 368 Кримінального кодексу України займали особливо відповідальне становище.
Як встановлено з матеріалів справи, 14.08.2025 начальником відділення обліку мобілізаційної роботи 1 відділу (м. Глухів) ІНФОРМАЦІЯ_1 м-р ОСОБА_2 у присутності позивача та двох свідків складений протокол про адміністративне правопорушення № 2763 про те, що у громадянина ОСОБА_1 при перевірці документів 14.08.2025 об 11-30 був відсутній військово-обліковий документ, чим ОСОБА_1 порушив п.6 ст. 22 розд. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Протокол складений у присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Також ОСОБА_1 роз`яснено зміст ст. 63 Конституції України, права та обов`язки, передбачені ст. 268 КУпАП, повідомлено, що розгляд справи відбудеться о 09-00 год 22.08.25 в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_1 . Від пояснення та підписання протоколу, а також отримання його копії ОСОБА_1 відмовився у присутності вищевказаних свідків.
Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення № 2763 від 14.08.2025 встановлено, що під час його складення позивачу повідомлено про час та місце розгляду його справи (22.08.2025 о 9:00) та йому були роз`яснені його права як особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Однак позивач відмовився від підпису у протоколі, що засвідчено підписами двох свідків, до протоколу додано копію паспорта позивача та відеозапис.
На дослідженому судом апеляційної інстанції відеозаписі підтверджено роз`яснення позивачу прав як особі, що притягається до адміністративної відповідальності, повідомлення його про час та місце розгляду його справи.
Таким чином, позивач, будучи своєчасно обізнаним про день розгляду справи, не з`явився на розгляд справи, свого представника не направив, клопотання про відкладення розгляду справи не надав.
Постановою ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковником ОСОБА_5 від 22.08.2025 позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено на нього штраф в розмірі 17000 грн. Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 присутній не був, постанову отримав поштою 11.10.2025.
13.03.1998 позивач був засуджений Глухівським районним судом за ст. 101 ч. 3, ст. 206 ч. 3 КК України з покаранням до 8 років позбавлення волі, Шосткінським районним судом від 27.11.2001 за ст. 391 ст. 43 КК України з покаранням до 5 років 4 місяців позбавлення волі та 18.09.2007 року за ч. 3 ст.286 КК України з покаранням до 3 років позбавлення волі, що не заперечується сторонами у справі.
Колегія суддів звертає увагу на те, що матеріали справи не містять доказів того, що станом на час розгляду справи позивач підлягає кваліфікації у якості особи, засудженої за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину, скоєння якого у силу ч.2 ст.4 Закону України від 25.03.1992 за №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу", ч.4 ст.39 Закону України від 25.03.1992 за №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу", п.4 Порядку №560 виключає призов на військову службу під час мобілізації на особливий період.
Отже, колегія суддів доходить висновку, що з набранням чинності змін до статті 37 Закону № 2232-XII, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку" від 11.04.2024 № 3633-IX, позивач є таким, що підпадає під його дію як особа, що підлягає призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, отже є військовозобов`язаним.
Доводи позивача про те, що він не перебував на військовому обліку, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки позивача взято на військовий облік 06.02.2009 у ІНФОРМАЦІЯ_2 , а 12.06.2025 - у ІНФОРМАЦІЯ_3 , що встановлено зі змісту облікової картки до військового квитка (військово-облікового документу № 220520251352205200049), копія якої містить підпис відповідальної особи, тому є належним та допустимим доказом у справі.
Стосовно доводів позивача про те, що відповідач є відокремленим підрозділом обласного ТЦК, а не самостійною юридичною особою, і, як наслідок, не мав процесуальної спроможності для накладення адміністративного стягнення та виступу відповідачем у суді, колегія суддів вказує на таке.
Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 213 КУпАП справи про адміністративні правопорушення розглядаються, зокрема, органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.
Статтею 235 КУпАП визначено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).
Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
Відповідно до пункту 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року № 154 (далі - Положення № 154) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки утворюються в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі, інших містах, районах, районах у містах.
Залежно від обсягів облікової, призовної та мобілізаційної роботи утворюються районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.
Пунктом 3 Положення № 154 передбачено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки очолюють керівники, які організовують діяльність територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя підпорядковуються оперативному командуванню, в зоні відповідальності якого вони перебувають згідно з військово-адміністративним поділом території України.
Районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки як структурні підрозділи територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя підпорядковуються відповідному територіальному центру комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, області, мм. Києва та Севастополя, на території відповідальності якого вони перебувають згідно з адміністративно-територіальним устроєм України.
Згідно з пунктом 7 Положення № 154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, реєстраційні рахунки в органах Казначейства.
Районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя.
З метою забезпечення виконання завдань та визначених функцій районних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у їх складі утворюються структурні підрозділи (відділи, відділення, групи, служби), які провадять діяльність відповідно до положення про структурний підрозділ районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, що затверджується керівником районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Положення про районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки затверджуються керівниками відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя.
Територіальний центр комплектування та соціальної підтримки має печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.
З аналізу наведених вище правових норм вбачається, що районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, а відтак не мають статусу юридичних осіб.
При цьому, частиною 4 статті 46 КАС України передбачено, що відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Разом з тим, згідно з пунктом 7 частини 1 статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень може бути також орган державної влади без статусу юридичної особи, а також його посадова особа, якщо вони здійснюють публічно-владні функції.
Статтею 286 КАС України визначено особливості у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності.
Таким чином, незважаючи на те, що районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки не мають статусу юридичної особи та є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, вони є суб`єктами владних повноважень у розумінні КАС України та належними відповідачами у спорах, пов`язаних зі скасуванням постанови про накладення адміністративного стягнення.
Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 19.10.2022 у справі № 522/22225/21.
Враховуючи зазначене вище, колегія суддів зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 є суб`єктом владних повноважень у розумінні КАС України та належним відповідачем у даному спорі.
Колегія суддів відхиляє посилання позивача на постанови Верховного Суду у справах № 760/32455/19 від 14.06.2021, № 344/6751/22 від 27.03.2024, оскільки наведені в них висновки викладено з урахуванням обставин, відмінних від обставин справи, що розглядається, та стосуються цивільного судочинства.
Отже, доводи позивача про те, що відповідач є відокремленим підрозділом обласного ТЦК, а не самостійною юридичною особою, і, як наслідок, не мав процесуальної спроможності для накладення адміністративного стягнення та виступу відповідачем у суді, не знайшли підтвердження в ході розгляду колегією суддів.
При цьому, колегія суддів вважає безпідставними доводи позивача щодо того, що тимчасово виконуючий обов`язки начальника ТЦК не має законних повноважень накладати адміністративні стягнення, з огляду на наступне.
Як зазначалося раніше, відповідно до п. 12 Положення №154, керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки має право розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначені статтею 235 КУпАП, і накладати адміністративні стягнення.
Отже, саме на керівника територіального центру комплектування та соціальної підтримки покладено повноваження розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначені статтею 235 КУпАП.
Зі змісту постанови № 2763 від 22.08.2025 встановлено, що матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно позивача розглянув тимчасово виконуючий обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , також дана постанова містить підпис ОСОБА_5 .
Колегія суддів зазначає, що тимчасове виконання обов`язків не позбавляє особу прав здійснювати повноваження керівника територіального центру комплектування та соціальної підтримки і діяти в межах наданих законодавством повноважень стосовно розгляду справ про адміністративні правопорушення та накладення адміністративних стягнень, передбачених статтею 235 КУпАП.
Отже, справа про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210-1 КУпАП була розглянута належною посадовою особою, а саме виконуючим обов`язки керівника територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Щодо доводів позивача про те, що відсутність облікового документа не є правовою підставою для накладення штрафу, якщо ТЦК сам не забезпечив можливість його отримання, колегія суддів вказує на таке.
Згідно з частиною 6 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII, у період проведення мобілізації (крім цільової) громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років зобов`язані мати при собі військово-обліковий документ та пред`являти його за вимогою уповноваженого представника територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейського, а також представника Державної прикордонної служби України у прикордонній смузі, контрольованому прикордонному районі та на пунктах пропуску через державний кордон України.
Під час перевірки документів уповноважений представник територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейський здійснює фото- і відеофіксацію процесу пред`явлення та перевірки документів із застосуванням технічних приладів та засобів фото- та відеофіксації, а також може використовувати технічні прилади, засоби та спеціалізоване програмне забезпечення з доступом до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Отже, виходячи з наведеного, особи, які підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, зобов`язані мати при собі військово-обліковий документ.
Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку оформлення (створення) та видачі військово-облікового документа для призовників, військовозобов`язаних та резервістів і форми такого документа» від 16 травня 2024 року № 559 (далі - Порядок № 559) затверджено нову форму військово-облікового документа, який і має таку назву.
Пунктом 2 цієї постанови установлено, що військово-облікові документи, оформлені до набрання чинності цією постановою, вважаються дійсними на всій території України до видачі військово-облікового документа нового зразка.
Відповідно до пункту 1 Порядку № 559, військово-обліковий документ є документом, що визначає належність його власника до виконання військового обов`язку, який оформляється (створюється) та видається громадянину України, який є призовником, військовозобов`язаним або резервістом, у тому числі, якщо він був виключений з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів відповідно до пунктів 3 і 4 частини шостої статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та не отримував такий документ до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 559 «Про затвердження Порядку оформлення (створення) та видачі військово-облікового документа для призовників, військовозобов`язаних та резервістів і форми такого документа».
Пунктом 2 Порядку № 559 встановлено, що військово-обліковий документ оформляється (створюється) та видається (замінюється):
- в електронній формі - засобами електронного кабінету призовника, військовозобов`язаного, резервіста та/або Державного веб-порталу електронних публічних послуг у сфері національної безпеки і оборони та/або Єдиного державного вебпорталу електронних послуг (далі - Портал Дія), зокрема з використанням мобільного додатка Порталу Дія (Дія) (у разі технічної реалізації);
- у паперовій формі - на бланку, форма якого затверджується постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 559.
Згідно із пунктом 7 Порядку № 559 військово-обліковий документ в електронній формі формується на безоплатній основі за бажанням особи після проходження нею електронної ідентифікації та автентифікації.
Формування та відображення військово-облікового документа в електронній формі здійснюється автоматично за умови підключення електронного пристрою до Інтернету та наявності у Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомостей, визначених у пункті 8 цього Порядку.
Відповідно до абзацу другого пункту 82 та пункту 9 Порядку № 559, формування військово-облікового документа в електронній формі для друку може здійснюватися особисто засобами електронного кабінету призовника, військовозобов`язаного, резервіста та/або адміністратором центру надання адміністративних послуг засобами Порталу Дія (у разі особистого звернення) за умови уточнення облікових даних.
Військово-обліковий документ в електронній формі (у тому числі роздрукований) та військово-обліковий документ у паперовій формі мають однакову юридичну силу.
За пунктом 14 Порядку № 559 військово-обліковий документ на бланку видається (замінюється) за письмовою заявою громадянина України районним (міським) територіальним центром комплектування та соціальної підтримки або його відділом (відповідним органом СБУ, підрозділом розвідувального органу) за місцем перебування на військовому обліку або виключення з військового обліку у випадках, зокрема, якщо призовник, який перебував на військовому обліку до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 559, не отримував посвідчення призовника, а військовозобов`язаний та резервіст - військового квитка осіб рядового, сержантського і старшинського складу, військового квитка офіцера запасу або тимчасового посвідчення військовозобов`язаного.
Для отримання (заміни) військово-облікового документа на бланку громадянин зобов`язаний особисто звернутися з письмовою заявою до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу (відповідного органу СБУ, розвідувального органу) за місцем перебування на військовому обліку або виключення з військового обліку та надати кольорову фотокартку встановленого розміру (пункт 17 Порядку № 559).
Згідно із пунктом 18 Порядку № 559 військово-обліковий документ на бланку повинен бути виданий (замінений) протягом п`яти робочих днів з дати реєстрації заяви в районному (міському) територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки або його відділі (відповідному органі СБУ, підрозділі розвідувального органу).
Отже, виходячи з наведеного вище, оформлення і отримання військово-облікового документу в електронній або паперовій формі залежить від волевиявлення самої особи та не потребує виклику повісткою до ТЦК та СП.
Як встановлено з матеріалів справи та не заперечується сторонами у справі, на момент винесення спірної постанови у позивача не було наявного при собі дійсного військово-облікового документа. 
Позивач не висловив волевиявлення щодо отримання військово-облікового документу та не з`явився до ТЦК та СП для його отримання, що не потребувало виклику позивача повісткою.
Отже, колегія суддів зазначає, що доводи позивача про те, що відсутність облікового документа не є правовою підставою для накладення штрафу, якщо ТЦК сам не забезпечив можливість його отримання, є необґрунтованими.
Стосовно посилань позивача на нібито незаконне затримання під час його доставлення до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, колегія суддів зазначає, що чинним законодавством, зокрема статтею 262 КУпАП та статтею 27 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено чіткі випадки та процедури здійснення адміністративного затримання та доставлення громадян до ТЦК та СП органами Національної поліції для виконання правил військового обліку.
У матеріалах справи міститься лист - відповідь Відділу поліції №1 (м. Глухів) Шосткинського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області на скаргу ОСОБА_6 від 14.08.2025 на неналежні дії працівників поліції, які забрали її сина до ТЦК, у якому вказано, що працівниками сектору моніторингу проведено перевірку, за результатами якої порушень службової дисципліни у діях поліцейських встановлено не було.
Колегія суддів зазначає, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту його неправомірного затримання.
При цьому, колегія суддів вказує на те, що предметом позову є постанова про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 17000 грн. за правопорушення, передбачене частиною третьою статті 210-1 КУпАП, а не дії посадових осіб щодо затримання позивача під час його доставлення до територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржувана постанова є правомірною, прийнята у межах повноважень посадової особи та у спосіб, встановлений законом, а тому підстави для її скасування відсутні.
Доводи апеляційної скарги не знайшли підтвердження під час розгляду колегією суддів.
Відповідно до статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до частини 1 статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 25.11.2025 по справі № 576/2716/25 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Я.М. Макаренко	
Судді	   	С.П. Жигилій   Т.С. Перцова   	
Повний текст постанови складено 03.02.2026 року