ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ        
 
01 грудня 2025 року                                  
м. Київ                                                         
 
справа № 243/5979/21
 
провадження № 61-226св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Держава Україна в особі Офісу Генерального прокурора, Державна казначейська служба України,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 01 липня 2024 року у складі судді Воронкова Д. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 грудня                    2024 року у складі колегії суддів: Агєєва О. В., Бондар Я. М., Корчистої О. І.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Донецької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України (далі - ДКС України) про відшкодування моральної шкоди.
 
Позовна заява мотивована тим, що Краматорським міським судом Донецької області розглядалася цивільна справа № 234/14777/18 за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна в особі прокуратури Донецької області, Краматорської місцевої прокуратури, треті особи: ДКС України, Міністерство фінансів України, Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Міністерство юстиції України, про відшкодування моральної шкоди.
 
Вказує, що у судовому засіданні 13 листопада 2018 року він, як представник позивача, запропонував укласти мирову угоду, за умовами якого  ОСОБА_2 відмовиться від позовної заяви, а відповідач забезпечить належне досудове розслідування кримінального провадження № 12014050390002670 від 06 грудня 2014 року. Представник прокуратури Донецької області - Сущенко В. А. зазначив, що запропоновані умови мирової угоди є неприйнятними для прокуратури Донецької області.
 
На думку заявника, правова позиція прокурора суперечить положенням статей 2, 9 Кримінально процесуального кодексу України (далі - КПК України) та може свідчити про порушення прокурором присяги.
 
У зв`язку із цим, 14 листопада 2018 року він звернувся до прокурора Донецької області Бондаренка Є. В. з адвокатським запитом у порядку статті 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», в якому просив повідомити,                                   чи відповідає правова позиція прокурора, висловлена в судовому засідання                           13 листопада 2018 року у справі № 234/14777/18, правовій позиції прокуратури Донецької області в особі її першого керівника, першого заступника та заступників прокуратури Донецької області. Крім того, просив повідомити обставини, якщо такі є, які обумовлюють небажання керівництва прокуратури Донецької області захистити ОСОБА_2. від кримінального правопорушення, забезпечити швидке, повне та неупереджене розслідування кримінального провадження                                                  № 12014050390002670 від 06 грудня 2014 року.
 
Листом прокуратури Донецької області від 20 листопада 2018 року за підписом заступника прокурора Донецької області Г. Коршуна його було повідомлено про те, що правова позиція прокурора у цивільній справі № 234/14777/18 відповідає правовій позиції прокуратури Донецької області, яка викладене у відзиві на позовну заяву. Разом з тим, у відповіді на його запит не надано інформацію щодо обставин, які обумовлюють небажання керівництва прокуратури Донецької області захистити ОСОБА_2. від кримінального правопорушення, забезпечити швидке, повне та неупереджене розслідування кримінального провадження, дослідити обставини кримінального провадження.
 
Вказував на те, що такою бездіяльністю Донецької обласної прокуратури йому було завдано моральної шкоди, яка полягає у глибоких душевних стражданнях, яких він, як фізична особа, зазнав у зв`язку із протиправною поведінкою щодо нього та                         у зв`язку з порушенням його прав людини, гарантованих Конституцією України, чинними міжнародними договорами, що викликало у нього почуття обурення, невпевненості у майбутньому, відчай та гнів.
 
Ураховуючи наведене,  ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги, просив суд: 
- стягнути з Держави Україна в особі Офісу Генерального прокурора за рахунок Державного бюджету України шляхом списання грошових коштів з Єдиного казначейського рахунку на його користь моральну шкоду у розмірі 900 000 грн;
- визначити порядок виконання судового рішення та вжити заходів для забезпечення його виконання; 
- постановити окрему ухвалу про виявлені при вирішенні спору порушення законодавства та недоліки у діяльності Донецької обласної прокуратури.
 
Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 14 лютого             2022 року замінено відповідача у справі Донецьку обласну прокуратуру на Офіс Генерального прокурора.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 01 липня                   2024 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду                   від 04 грудня 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції,                  з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що сам по собі факт незгоди позивача з викладеним у відповіді прокуратури Донецької області, не свідчить про завдання йому моральної шкоди та наявність підстав для її відшкодування. 
 
Суди зазначили, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт завдання йому моральної шкоди, причинний зв`язок між діями чи бездіяльністю відповідача та настанням тих негативних наслідків, на які він посилався, що відповідно до статей 12, 81 ЦПК України було його процесуальним обов`язком.
 
Районний суд відхилив показання позивача, який був допитаний в судовому засіданні як свідок, оскільки ОСОБА_1 повідомив те, що зазнав гнів, обурення, ображення, що, на думку суду, не може бути підставами для відшкодування шкоди відповідно до статей 1166, 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
 
Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив із того, що районним судом правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 01 липня                  2024 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 грудня 2024 рокускасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У січні 2025 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду                       у складі Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу.
 
У лютому 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій не відповідають положенням статей 263-265 ЦПК України та підлягають скасуванню. Зазначає, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків про відмову                                           у задоволенні його позову.
 
На думку заявника, суд першої інстанції не дослідив відповіді відповідача та третьої особи, надані у порядку статті 93 ЦПК України, фактично відмовивши у задоволенні його клопотання про письмове опитування учасників справи.
 
Посилається на те, що апеляційний суд не дослідив докази на підтвердження того, що він є незаконно засудженим громадянином; йому незаконно повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення; його незаконно взято і утримано під вартою; щодо нього в ході кримінального провадження незаконно проведено обшук, виїмку, незаконно накладено арешт на майно, відсторонено від роботи (посади) та вчинено інші дії, які обмежують права громадян.
 
Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_1 вказує неправильне застосування судами норм матеріального права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу.
 
У лютому 2025 року ДКС України подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначило, що суди повно та правильно встановили обставини справи, надали їм правильну правову оцінку та ухвалили законні і обґрунтовані судові рішення, тому просить залишити їх без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
14 листопада 2018 року адвокат ОСОБА_1 звернувся до прокурора Донецької області з адвокатським запитом, відповідно до якого Краматорським міським судом Донецької області розглядалася цивільна справа № 234/14777/18 за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна в особі прокуратури Донецької області, Краматорської місцевої прокуратури, треті особи: ДКС України, Міністерство фінансів України, Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Міністерство юстиції України, про відшкодування моральної шкоди.                             У судовому засіданні 13 листопада 2018 року ОСОБА_1 , як представник позивача, запропонував укласти мирову угоду,за умовами якого  ОСОБА_2 відмовиться від позовної заяви, а відповідач забезпечить належне досудове розслідування кримінального провадження № 12014050390002670 від 06 грудня 2014 року. Представник прокуратури Донецької області - Сущенко В. А. зазначив, що запропоновані умови мирової угоди є неприйнятними для прокуратури Донецької області. ОСОБА_1 просив надати інформацію щодо відповідності позиції прокурора Сущенка В. А. позиції прокуратури Донецької області з приводу укладення мирової угоди у цивільній справі № 234/14777/18, а також щодо забезпечення належного розслідування кримінального провадження                                        № 12014050390002670 від 06 грудня 2014 року (том 1, а. с. 8).
 
Листом прокуратури Донецької області від 20 листопада 2018 року № 05/2-5-18                    за підписом заступника прокурора Донецької області Коршуна Г. адвокату            ОСОБА_1. було надано відповідь, згідно якої позицію прокуратури Донецької області викладено у відзиві на позовну заяву у справі № 234/14777/18, відповідно до якого прокуратура не визнає позовні вимоги ОСОБА_2 та просить відмовити у їх задоволенні. Оскільки прокуратура не визнає позовні вимоги ОСОБА_2 , підстави для укладення мирової угоди відсутні. Забезпечення належного розслідування кримінального провадження № 12014050390002670                      від 06 грудня 2014 року не залежить від укладення мирової угоди у цивільній справі № 234/14777/18. Постановою слідчого Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області від 09 листопада 2018 року зазначене кримінальне провадження закрито             у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення. Законність зазначеної постанови вивчається прокурорами Краматорської міської прокуратури, які здійснюють процесуальне керівництво у кримінальному провадженні                             (том 1, а. с. 9).
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій                      статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                    з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним                         і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.
 
Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду                                за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу                        (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі,             в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).
 
На підставі наведеної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.
 
За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те саме правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.
 
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
 
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.
 
Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
 
За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою.
 
У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня            2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме                       у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
 
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України              в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
 
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
 
Тобто саме у цих статтях ЦК України реалізовані конституційні гарантії права на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади.
 
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків або відшкодування моральної шкоди.
 
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди на підставі                  статті 1173 ЦК України.
 
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеня зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.
 
У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 197/1330/14-ц (провадження № 61-21956св19) вказано, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією                                    з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.
 
Визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
 
Частинами першою - третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;                               4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. 
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
 
Як встановлено судами у цій справі, ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження протиправної бездіяльності відповідача, заподіяння йому моральної шкоди і причинно-наслідкового зв`язку між протиправною бездіяльністю відповідача та моральною шкодою.
 
Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 
 
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Установивши, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту завдання йому моральної шкоди, протиправності діяння її заподіювача, наявності причинного зв`язку між завданою шкодою і протиправними діями (бездіяльністю) відповідача, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог               ОСОБА_1 .
 
В оцінці дотримання судами попередніх інстанцій норм процесуального права щодо оцінки зібраних у справі доказів Верховний Суд врахував, що неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог                є підставою для вмотивованого висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки саме зазначені позивачем обставини не можуть ґрунтуватися на припущеннях.
 
За таких обставин, доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки наданим позивачем доказами та доводам, не врахували доведення наявності шкоди, яка підлягає відшкодуванню та обґрунтованих підстав для її відшкодування, Верховним Судом відхиляються.
 
Верховний Суд звертає увагу заявника, що правовою підставою для відмови                     у задоволенні його позову стало те, що під час розгляду справи він не довів наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, що відповідно до статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89,                           367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня             2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).
 
Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначили характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази                          і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні                                     й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційні скарзі заявник.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення,                   а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
З огляду на те, що касаційна скарга залишається без задоволення, розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 01 липня                      2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                    є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                     Р. А. Лідовець

І. Ю. Гулейков

Д. Д. Луспеник