ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
28 січня 2026 року справа №200/6437/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Блохіна А.А., Сіваченка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року у справі № 200/6437/25 (головуючий І інстанції Черникова А.О.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,- 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі- позивач, ОСОБА_1 ), звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі – відповідач, ГУПФУ), в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відмову у призначенні пенсії № 056750013031 від 06.08.2025, яким відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до спеціального страхового стажу позивача, що надає право на пенсію за вислугу років, період її навчання з 01.09.1990 по 02.07.1993 у Костянтинівському медичному училищі, а також періоди її роботи з 01.01.2006 по 23.04.2006, з 01.08.2009 по 22.11.2009, з 11.10.2017 по 03.12.2018, з 04.12.2018 по 01.02.2019 (у подвійному розмірі), з 26.11.2019 по 08.07.2025 та призначити позивачу з 30.07.2025 пенсію за вислугу у порядку, визначеному ст. 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення”.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року позовні вимоги задоволено частково, а саме суд: 
Визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відмову у призначенні пенсії № 056750013031 від 06 серпня 2025 року. 
Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугу років від 30 липня 2025 року, зарахувавши період навчання з 01.09.1990 по 02.07.1993 у Костянтинівському медичному училищі, а також періоди її роботи з 01.01.2006 по 23.04.2006, з 01.08.2009 по 22.11.2009, з 11.10.2017 по 03.12.2018, з 04.12.2018 по 01.02.2019 (у подвійному розмірі), з 26.11.2019 по 08.07.2025.
У задоволенні інших вимог - відмовив.
Стягнув з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (зареєстроване місцезнаходження: 69005; м. Запоріжжя, проспект Соборний, буд. 158-Б, ЄДРПОУ 20490012) на користь ОСОБА_1 (зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн 96 коп.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволені позову відмовити повністю. 
В обґрунтування скарги зазначено, що суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 спірних періодів роботи.
Пенсія за вислугу років згідно положень ст. 55 Закону України № 1788-XII може бути призначена особам, які мають стаж, необхідний для її призначення станом на 11.10.2017 – 26 років 6 місяців.
Закон № 2148-VІІІ є чинним, неконституційним у визначеному законом порядку не визнавався. Крім того, Рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 № 2-р/2019 (далі - Рішення № 2-р/2019) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пунктів “б”-“г” ст.ст. 54, 55 Закону України від 05.11.1991 № 1788-ХІІ “Про пенсійне забезпечення” (далі – Закон № 1788) зі змінами, внесеними законами України від 02.03.2015 № 213- VІІІ України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення” (далі – Закон № 213), від 24.12.2015 № 911-VІІІ “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України” (далі – Закон № 911).
На виконання Рішення № 2-р/2019 положення пунктів “б”-“г” ст.ст. 54, 55 Закону № 1788 застосовуються без внесених до нього змін Законами України № 213 та № 911. Відтак, право на пенсію за вислугу років з 04.06.2019 визначається згідно із ст. 55 Закону № 1788 та з урахуванням вимог щодо вислуги років та стажу, які передбачені законодавством станом на 11.10.2017.
Оскільки позивач не набув необхідного спеціального стажу на 11.10.2017 (26 років 6 місяців) права на пенсію за вислугу років немає.
Страховий стаж особи відповідно до доданих до заяви документів складає 34 роки 02 місяця 11 днів. Страховий стаж як працівника охорони здоров`я на 11.10.2017 року становить 24 роки 02 місяці 26 днів.
Період роботи з 11.10.2017 по 30.07.2025, неможливо зарахувати до спеціального страхового стажу, оскільки, з прийняттям Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», який набув чинності 11.10.2017, відбулися зміни в системі пенсійного забезпечення. Отже, врахування спірного періоду до спеціального стажу не передбачено чинним законодавством.
Щодо не зарахування періоду навчання з 01.09.1990 до 02.07.1993 до пільгового стажу, скаржник зазначає, що відповідно до записів трудової книжки, позивач з 26.08.1993 по 31.08.99 працювала на посаді медичної сестри палатної відділення Психіатричної лікарні міста Слов`янська. Тобто перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.
Суд не враховує, що періоди навчання за денною (очною) формою зараховується лише до страхового стажу, зарахування до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, часу навчання в інших навчальних закладах, в тому числі в педагогічному вищому закладі освіти за спеціальністю, чинним законодавством не передбачено.
Щодо не зарахування періодів з 01.01.2006 по 23.04.2006, з 01.08.2009 по 22.11.2009, скаржник зазначає, що суд дійшов не вірного висновку у тому, що з урахуванням чинних норм, персоніфікований облік відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування з 01.07.2000 є обов`язковим.
Відповідачем враховано всі періоди страхового стажу позивача за наданими документами та відповідно до сплати страхових внесків на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії.
Суд не врахував, що неможливо зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи з 01.01.2006 по 23.04.2006, з 01.08.2009 по 22.11.2009, оскільки до заяви на призначення пенсії не долучено документи про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України, відсутні відомості про сплату внесків в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Щодо не зарахування періодів роботи 11.10.2017 по 03.12.2018, з 04.12.2018 по 01.02.2019 у подвійному розмірі, скаржник зазначає, що пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.
До набрання чинності Законом 1058 умови обчислення стажу роботи, в тому числі для призначення пенсії за віком на пільгових умовах та за вислугу років, визначав Закон 1788.
Відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, інших інфекційних закладах охорони здоров`я, патологоанатомічних і реанімаційних закладах охорони здоров`я, а також психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи в подвійному розмірі.
Отже, страховий стаж з 01.01.2004 враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом.
З 01.01.2004 в подвійному розмірі зараховується лише стаж роботи на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України.
Отже на думку скаржника, період роботи позивачки з 11.10.2017 по 03.12.2018, з 04.12.2018 по 01.02.2019 у відповідності до норм ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» правомірно зараховано в одинарному розмірі. Правових підстав для зарахування стажу роботи позивачці в подвійному розмірі немає, оскільки це не передбачено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Від позивача надійшов відзив на скаргу в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.
В обґрунтування зазначено, зокрема, що згідно наданих позивачем документів станом на 11.10.2017 її спеціальний страховий стаж (вислуга років) склав 27 років 10 місяців 13 днів, станом на день звернення за призначення пенсії – 34 роки 11 місяців 15 днів.
Так, спеціальний страховий стаж позивача, необхідний для призначення пенсії за вислугу років включає періоди роботи та навчання позивача: з 01.09.90 по 02.07.93 (02 роки 10 місяців 02 дні) – навчання у Костянтинівському медичному училищі; з 26.08.93 по 31.08.99 (06 років 11 міс 00 дн (06 років 00 міс 06 дн+00 р 10 міс 24 дн) – робота на посаді медсестри палатної 3 відділення Психіатричної лікарні міста Слов`янська; з 01.09.99 по 31.12.2011 (12 років 04 міс 01 дн) – робота на посаді завідуючої Оріховатського ФАПу; з 01.01.2012 по 03.12.2018 (06 років 11 міс 03 дн) – робота на посаді завідувач-фельдшер, завідувач-сестра медична, сестра медична загальної практики – сімейної медицини ФП с. Оріхуватка лікарської амбулаторії села Рай-Олександрівка КЗ "ЦПМСД Слов`янської районної ради Донецької області"; з 04.12.2018 по 01.02.2019 (00 років 03 міс 26 днів (2х(00 років 01 міс 28 дн) – робота на посаді сестри медичної палатної 5 відділення КЗ «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ»; з 26.11.2019 по 08.07.2025 (05 років 07 міс 13 дн) – робота на посадах сестри медичної палатної хірургічного відділення, терапевтичного відділення, КНП «Слов`янська центральна районна лікарня» та складає (з урахуванням норм статті 60 Закону № 1788): станом на 11.10.2017 – 27 років 10 міс 13 днів (при необхідних – не менше 26 років 06 місяців); станом на 30.07.2025 – 34 роки 11 міс 15 днів (при необхідних – не менше 30 років).
Згідно даних трудової книжки (запис № 19) позивач з 08.07.2025 звільнена з крайньої посади та на теперішній час не працює. Дана обставина відповідачем не заперечується.
За таких умов позивач станом на 30.07.2025 мала право на пенсію за вислугу років на підставі пункту «е» статті 55 Закону № 1788.
Відповідно до частини 1 статті 311 КАС України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 КАС України, встановив наступне.
30 липня 2025 року позивач звернулась до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за вислугу років.
Згідно принципу екстериторіальності заяву та документи позивача було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області та прийнято рішення №056750013031 від 06 серпня 2025 року про відмову позивачу у призначенні пенсії за вислугу років згідно ст. 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення” у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу.
В рішенні відповідач зазначив, зокрема, що вік заявника 50 років 07 місяців 14 днів. Страховий стаж заявника становить 34 роки 02 місяці 11 днів (з урахуванням в подвійному розмірі періодів роботи згідно ст. 60 Закону України “Про пенсійне забезпечення”). Стаж особи, як працівника охорони здоров`я на 11.10.2017 року становить 24 роки 02 місяці 26 днів (з урахуванням в подвійному розмірі періодів згідно до ст. 60 Закону України “Про пенсійне забезпечення”). За даними документами до страхового стажу зараховані всі періоди. 
Відповідно до довідки форми РС-право до страхового стажу позивача зараховано наступним чином:
- з 01.09.1990 по 02.07.1993 - навчання - 2 роки 10 місяців 2 дні; 
- з 26.08.1993 по 04.05.1994 – працівник охорони здоров`я (посади із пост. 909) - мед. заклад зі ст. 60 – 0 років 8 місяців 9 днів, з урахуванням кратності 1 рік 4 місяців 18 днів; 
- з 05.05.1994 по 18.08.1998 - працівник охорони здоров`я (посади із пост. 909) - 4 роки 3 місяці 14 днів, з урахуванням кратності 4 роки 3 місяці 14 днів; 
- з 19.08.1998 по 03.09.1998 - працівник охорони здоров`я (посади із пост. 909) - мед. заклад зі ст. 60 – 0 років 0 місяців 15 днів, з урахуванням кратності – 0 років 1 місяць 0 днів; 
- з 04.09.1998 по 31.08.1999 - працівник охорони здоров`я (посади із пост. 909) - 0 років 11 місяців 28 днів; 
- з 01.09.1999 по 31.12.2003 - працівник охорони здоров`я (посади із пост. 909) – 4 роки 4 місяці 0 днів; 
- з 01.01.2004 по 31.12.2005 - працівник охорони здоров`я (посади із пост. 909) -1 рік 11 місяців 21 днів; 
- з 24.04.2006 по 31.07.2009 - працівник охорони здоров`я (посади із пост. 909) - 3 роки 2 місяці 26 днів;
- з 23.11.2009 по 30.11.2011 - працівник охорони здоров`я (посади із пост. 909) - 2 роки 0 місяців 8 днів; 
- з 01.12.2011 по 31.12.2011 - працівник охорони здоров`я (посади із пост. 909) - 0 років 1 місяць 0 днів; 
- з 01.01.2012 по 31.08.2012 - працівник охорони здоров`я (посади із пост. 909) - 0 років 7 місяців 28 днів; 
- з 01.09.2012 по 10.10.2017 - працівник охорони здоров`я (посади із пост. 909) - 5 років 2 місяці 0 днів; 
- з 11.10.2017 по 03.12.2018 - 1 рік 3 місяці 0 днів; 
- з 04.12.2018 по 01.02.2019 - 0 років 3 місяці 0 днів; 
- з 12.02.2019 по 24.09.2019 - безробіття - 0 років 7 місяців 24 днів; 
- з 03.10.2019 по 16.11.2019 - безробіття - 0 років 1 місяць 22 днів; 
- з 26.11.2019 по 31.03.2022 - 2 роки 4 місяці 23 дні; 
- з 01.08.2022 по 31.08.2022 - 0 років 1 місяць 0 днів; 
- з 01.11.2022 по 30.06.2025 – 2 роки 8 місяців 0 днів; 
Всього – 34 роки 2 місяці 11 днів; 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Згідно із статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Призначення, виплата та перерахунок призначеної пенсії регулюється Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058) в редакції на час виникнення спірних правовідносин.
Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Частина 3 статті 4 Закону № 1058-IV визначає, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Положенням ч.1 ст. 9 Закону № 1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника. 
Згідно ст. 24 Закону № 1058, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.
Відповідно до пункту 2-1 “Перехідних положень” Закону № 1058-IV, особам, які на день набрання чинності Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій” мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений ст.ст. 52, 54 та 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України “Про пенсійне забезпечення”.
Згідно п. 16 розділу “Прикінцеві положення” Закону № 1058, в редакції Закону № 2148, встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України “Про пенсійне забезпечення” застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій” мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.
Закон №1058-IV набрав чинності 1 січня 2004 року. До цього моменту пенсійні відносини врегульовувалися Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-XII (далі - Закон №1788-XII).
Відповідно до статті 2 Закону № 1788-XII за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.
Згідно положень статті 51 Закону №1788-ХІІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Положеннями статті 52 Закону № 1788-ХІІ визначено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту "е" статті 55.
Пунктом "е" статті 55 Закону № 1788-ХІІ (в редакції, чинній до 01.04.2015) було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Проте, Законом України від 02 березня 2015 року № 213-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", який набув чинності з 01.04.2015 пункт "е" статті 55 Закону № 1788-ХІІ було викладено в іншій редакції, згідно якої право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
У подальшому, згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 № 911-VIII до статті 55 Закону № 1788-ХІІ з 01.01.2016 також було внесено зміни, відповідно до якого пункт "е" вказаної статті має наступний зміст: право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.
Отже, Закон № 911-VIII встановив раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - при наявному спеціальному стажі діяльності не менше 25 років.
Проте, рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02 березня 2015 року № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII.
Конституційний Суд України приймаючи вказане рішення, виходив з того, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення певного віку (для працівників, зазначених у пунктах "е", "ж" статті 55 Закону № 1788-ХІІ – 55 років), нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.
Ці норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04 червня 2019 року.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що з 04 червня 2019 року при вирішенні питання про призначенні позивачці пенсії за вислугою років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону № 1788-XII необхідно керуватися вказаною нормою у редакції до внесення змін Законом №213-VIII та Законом № 911-VIII.
Отже, з 04 червня 2019 року при визначенні права на отримання пенсії за вислугу років необхідно виходити з наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років.
При цьому, враховуючи положення п.2-1 та п.16 Розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV пенсія за вислугу років згідно положень пункту «е» статті 55 Закону України № 1788-XII може бути призначена особам, які мають стаж, необхідний для її призначення станом на 11 жовтня 2017 року
Аналогічний висновок щодо застосування положень пункту «е» статті 55 Закону України № 1788-XII, викладений у постановах Верховного Суду від 27 липня 2022 року у справі № 440/1286/20.
Як було встановлено судами, відмовляючи у задоволенні заяви про призначення позивачці пенсії, ГУ ПФУ також зазначило, що у позивача не достатньо спеціального стажу роботи, який дає право на призначення пенсії, з даного приводу суд зазначає наступне.
Так, відповідачем не зарахуванні періоди трудової діяльності з 01.01.2006 по 23.04.2006, з 01.08.2009 по 22.11.2009, з 11.10.2017 по 03.12.2018, з 04.12.2018 по 01.02.2019 (у подвійному розмірі), з 26.11.2019 по 08.07.2025. 
Відповідно до ст. 62 Закону № 1788-XII та ч. 1 ст. 48 Кодексу Законів про працю України основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Крім того, згідно Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами (п.1 Порядку).
Відповідно до п.3 Порядку № 637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. 
Пунктом 20 Порядку № 637 визначено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток N 5). 
У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року у справі № 234/13910/17 та від 7 березня 2018 року у справі №233/2084/17, від 16 травня 2019 року в справі № 161/17658/16-а, від 27 лютого 2020 року в справі № 577/2688/17, від 31 березня 2020 року в справі № 446/656/17, від 21 травня 2020 року в справі № 550/927/17, від 10 грудня 2020 року в справі № 195/840/17.
Як встановлено судами, записи трудової книжки підтверджено спірні періоди.
Так, у трудовій книжці позивача від 26.08.1993 року містяться наступні записи щодо спірних періодів роботи:
- 26.08.1993 позивач прийнята на посаду медичної сестри палатної 3 відділення психіатричної лікарні міста Слов`янська (запис №1);
- 31.08.1999 звільнена із займаної посади за власним бажанням ст. 38 КЗпП України (запис №2);
- 01.09.1999 прийнята завідуючою Оріхуватським ФАП (запис №3); 
- 31.12.2011 звільна за п.5 ст. 36 КЗпП України за переведенням до Оріхуватського ФП лікарської амбулаторії села Рай-Олександрівка КЗ “ЦПМСД” Слов`янської районної ради Донецької області (запис №4);
- 01.01.2012 прийнята на посаду завідувача-фельдшера ФП с. Оріхуватка (запис №5); 
- 08.01.2012 переведена на посаду завідувач-сестра медична ФА с. Оріхуватка лікарської амбулаторії с. Рай-Олександрівка(запис №6); 
- Наказом від 01.02.2018 Комунальний заклад “Центр первинної медико-санітарної допомоги” Слов`янської районної ради Донецької області реорганізовано шляхом перетворення в Комунальне підприємство “Центр первинної медико-санітарної допомоги” Слов`янської районної ради Донецької області (запис №7); 
- 01.11.2018 переведена на посаду сестри медичної загальної практики сімейної медицини ВП с. Оріхуватка лікарської амбулаторії с. Рай-Олександрівка (запис №8):
- 03.12.2018 звільнена за угодою сторін відповідно до п.1 ст. 36КЗпП України (запис №9);
- 04.12.2018 прийнята на посаду сестри медичної палати 5 відділення Комунального закладу охорони здоров`я “Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ” (запис №10); 
- 01.02.2019 звільнена за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України (запис №11); 
- 12.02.2019 виплата допомоги по безробіттю (запис №12); 
- 24.09.2019 припинена виплата по безробіттю (запис №13); 
- 03.10.2019 розпочата виплата по безробіттю (запис №14); 
- 16.11.2019 скорочена виплата (запис №15);
- 26.11.2019 прийнята на посаду сестри медичної палатної хірургічного відділення Комунального некомерційного підприємства “Слов`янська центральна районна лікарня” (запис №16); 
- 24.11.2022 переведена з посади медичної (палатної) хірургічного відділення на посаду сестри медичної (палатної) терапевтичного відділення (запис №17); 
- 03.01.2023 переведена з посади сестри медичної (палатної) терапевтичного відділення на посаду сестри медичної (палатної) відділення анестезіології з ліками для інтенсивної терапії (запис №18); 
- 08.07.2025 звільнена з посади згідно ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.
Записи у трудовій книжці позивача виконані чітко, зрозуміло, та в повному обсязі містять інформацію про періоди роботи та займану посаду, реквізити відповідних наказів, на підставі яких вони внесені.
Матеріали справи також містять: 
- копію наказу Комунального закладу “Центр первинної медико-санітарної допомоги” Слов`янської районної ради Донецької області від 19 січня 2012 року “Про організацію мережі закладів охорони здоров`я, що надають первинну медичну допомогу на 2012 рік”;
- довідку про підтвердження наявного трудового стаду для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записі в ній № 53 від 09.07.2025 року, в якій зазначено, що ОСОБА_1 працювала повний робочий день в психіатричній лікарні м. Слов`янська (в теперішній час КЛПУ “Обласна психіатрична лікарня міста Слов`янська”) з 26.08.1993 (наказ № 118-к від 24.08.1993) по 31.08.1999 (наказ №69-к від 17.08.1999) за посадою мед. сестри палатної виконувала обов`язки мед. сестри палатної психіатричного відділення повний робочий час, що передбачена Списком 2 розділ ХХІV, п.п. "в") код 2260000в, затвердженого КМ СРСР № 10 від 26.01.1991, що передбачено Списком №2 затвердженого КМУ №162 від 11.03.1994 розділ ХХІ, КОД: 2260000в. 
Скаржник посилається, як на підставу для не зарахування спірного періоду роботи на те, що відсутні відомості про сплату страхових внесків, колегія суддів зазначає, що не сплата, несвоєчасна сплата підприємством загальнообов`язкових страхових внесків не повинна порушувати права особи на належне пенсійне забезпечення, оскільки, обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до пенсійного фонду та відповідальність за нарахування, утримання та виплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у виді заробітної плати покладені на роботодавця, який виплачує такі доходи на користь платника податку внаслідок чого не сплата страхового внеску роботодавцем не може позбавляти працівників підприємства права на зарахування періоду роботи працівника до страхового стажу, фактично позбавляючи особу права власності на пенсію в належному розмірі.
Колегією суддів враховано правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 17 липня 2019 року (справа № 144/669/17) та від 20 березня 2019 року (справа № 688/947/17), згідно якої несплата страхувальником страхових внесків не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи на такому підприємстві, оскільки працівник не несе відповідальності за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку сплати страхових внесків.
У справах № 490/12392/16-а, № 638/5795/17, № 683/1814/16-а Верховним Судом зроблено висновки, що внаслідок невиконання страхувальником обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві. При цьому, Верховний Суд не досліджував питання чи нараховувались позивачам у цих справах, але не сплачувались страхувальниками страхові внески. Сплата страхувальником страхових внесків до Пенсійного фонду України є кінцевим етапом, якому передує нарахування страхового внеску. Зважаючи на те, що обов`язок щодо сплати страхового внеску так і обов`язок по його нарахуванню покладено саме страхувальника (роботодавця), а отже і відповідальність за ненарахування страхового внеску покладено також на страхувальника. Таким чином, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання страхувальником свого обов`язку щодо належного нарахування та сплати страхових внесків, а отже, ненарахування та несплата страхувальником страхових внесків за позивача у спірні періоди, не може бути підставою для неврахування при призначенні застрахованій особі пенсії, заробітної плати з якої не нараховані страхові внески.
Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах була висловлена Верховним Судом у постановах від 02 серпня 2022 року у справі № 560/4616/20, від 25 вересня 2018 року у справі № 242/65/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 242/4793/16-а, від 11 липня 2019 року у справі №242/1484/17, від 04 червня 2019 року у справі №235/900/17, від 27 лютого 2019 року у справі № 242/1871/17 та № 423/3544/16-а, від 27.03.2018 у справі № 208/6680/16-а (2а/208/245/16), від 04.09.2018 року у справі № 482/434/17, від 30 вересня 2019 року у справі №316/1392/16-а.
Щодо не зарахування відповідачем періоду навчання, колегія суддів зазначає наступне.
Пунктом “д” частини 3 статті 56 Закону № 1788-XII передбачено, що до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, зараховується: навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Законом України "Про професійну (професійно-технічну) освіту" № 103/98-ВР від 10 лютого 1998 року, з наступними змінами і доповненнями, а саме ч. 1 ст. 38 "Гарантії соціального захисту здобувача освіти та випускника закладу професійної (професійно-технічної) освіти", обумовлено: час навчання у закладі професійної (професійно-технічної) освіти зараховується до трудового стажу здобувача освіти, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців. 
Так, період навчання може бути зараховано не лише до загального трудового стажу, а і у стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників. 
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 липня 2019 року справа № 426/17400/16-а, від 04 березня 2020 року справа № 367/945/17, від 05 листопада 2020 року справа № 681/1567/17, від 11.07.2022 справа № 160/6695/21. 
Згідно копії диплому серії НОМЕР_2 вбачається, що позивач вступила у 1990 році та закінчила навчання в Костянтинівському медичному училищі 02.07.1993, здобувши спеціальність “медична сестра”, отримала кваліфікацію “медичної сестри”. 
Відповідно до записів трудової книжки, позивач з 26.08.1993 по 31.08.99 працювала на посаді медичної сестри палатної відділення Психіатричної лікарні міста Слов`янська. 
Зміна прізвища позивача з “ ОСОБА_2 ” на “ ОСОБА_3 ” підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 . 
Перерва між днем закінчення навчання позивача та днем прийняття на роботу не перевищує 3 місяці. 
З урахуванням наведеного, період навчання позивача з 01.09.1990 по 02.07.1993, згідно диплому серії НОМЕР_2 належить зарахувати до спеціального трудового стажу, що надає право на пенсію за вислугу років.
Щодо зарахування періодів роботи у подвійному розмірі, колегія суддів зазначає наступне.
Відмова відповідача обґрунтована тим, що зарахування стажу в подвійному розмірі, передбачене ст. 60 Закону України “Про пенсійне забезпечення” стосується наявного стажу роботи до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності Законом № 1058-IV.
Згідно із частиною 1 статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.
Відповідно до статті 24 Закон №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Так, відповідно до статті 60 Закону №1788-XII робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Редакція статті 60 Закону України “Про пенсійне забезпечення” є чинною на теперішній час.
При цьому стаття 24 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” не скасовує статтю 60 Закону України “Про пенсійне забезпечення” та не зупиняє її дію. Водночас, нормами статті 16 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” передбачено, що положення Закону України “Про пенсійне забезпечення” застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугою років.
З аналізу вказаних норм та обставин справи вбачається, що робота позивача дає їй право на перерахунок пенсії із зарахуванням стажу роботи у подвійному розмірі.
Зазначеним також спростовуються доводи скаржника про те, що посади на яких працював позивач не дають їй право на зарахування спірного періоду трудового стажу у пільговому обчисленні, що передбаченого статтею 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», такі доводи відповідача ґрунтуються на неправильному розумінні норм матеріального права.
Висновки у цій справі узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, висловленою, зокрема, у постановах від 11 грудня 2018 року у справі №310/385/17(2-а/310/47/17), від 23 січня 2019 року у справі №485/103/17 та від 4 грудня 2019 року у справі №689/872/17, від 27 лютого 2020 року у справі №462/1713/17.
Також, у постанові від 03.11.2021 року у справі №360/3611/20, Велика Палата Верховного Суду, визначаючи співвідношення між Законом України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” №1058-IV та Законом України “Про пенсійне забезпечення” №1788 вказала, що Конституція України не передбачає можливості надання певному закону вищої юридичної сили щодо інших законів, або можливості передбачити законом заборону законодавцю приймати інші закони, що регулюють однопредметні відносини. Крім того, Закон України “Про пенсійне забезпечення” № 1788 був прийнятий раніше за Закон України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” № 1058-IV.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якби законодавець мав намір обмежити сферу застосування Закону України “Про пенсійне забезпечення”, то він мав би виключити із Закону України “Про пенсійне забезпечення” усі інші положення, чого зроблено не було.
За наведених обставин, суд дійшов висновку, що відмовляючи у зарахуванні спірних періодів роботи позивача у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, відповідач діяв протиправно.
Отже, матеріали справи містять належні усі передбачені законодавством докази ( документи), щодо підтвердження стажу.
За такого правового регулювання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстацнії в частині зарахування позивача до стажу періоду навчання з 01.09.1990 по 02.07.1993 у Костянтинівському медичному училищі, а також періоди роботи з 01.01.2006 по 23.04.2006, з 01.08.2009 по 22.11.2009, з 11.10.2017 по 03.12.2018, з 04.12.2018 по 01.02.2019 (у подвійному розмірі), з 26.11.2019 по 08.07.2025.
За положенням ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Керуючись статями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року у справі № 200/6437/25 - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року у справі № 200/6437/25 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 28 січня 2026 року.

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді І.В. Сіваченко

А.А. Блохін