ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"09" грудня 2025 р.                                                  Справа №914/2002/25
Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:
головуючого судді                                                                      Кравчук Н.М.
суддів                                                                                          Зварич О.В.
          Скрипчук О.С. 
секретар судового засідання           Копець Х.А. 

розглянувши          апеляційну скаргу Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича від 02.11.2025(вх.. № ЗАГС 01-05/3208/25 від 03.11.2025)
на рішення                    Господарського суду Львівської області від 22.10.2025 ( повний текст рішення складено та підписано 30.10.2025, суддя Король М.Р.)
у справі                     № 914/2002/25
за позовом                    Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича (надалі  ФГ Бурки Віталія Володимировича), м. Тартаків
до відповідача           Територіального управління Державного бюро розслідувань, м. Львів,
про                                    стягнення 2 000 029,00 грн шкоди

з участю представників:
від позивача: не з`явились;
від відповідача: Онищак М.П.;
ВСТАНОВИВ:
ФГ Бурки В.В. звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Територіального управління Державного бюро розвідки про відшкодування 2 000 029,00 грн з яких: 29,00 грн матеріальна шкода  та 2 000 000,00 грн моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовано бездіяльністю Територіального управління Державного бюро розслідувань  (м.Львів) через невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою від 11.02.2022 за вих. №39. Зазначає, що в результаті незаконних дій ТУ ДБР у м. Львові при розгляді вказаної заяви , заявник зазнав приниження честі, гідності, ділової репутації. Також позивач стверджує, що було порушено його нормальні ділові зв`язки через неможливість продовження активної підприємницької діяльності для забезпечення діяльності фермерського господарства, порушено стосунки з оточуючими людьми, так як всі родичі та знайомі глузують, стверджуючи, що фермерське господарство не веде  свою діяльність  в  межах закону, адже кожне рішення органу державної влади, яким відмовлено господарству в задоволенні вимог свідчить про те, що такі вимоги є незаконними. Позивач вважає, що через протиправні дії відповідача він зазнав моральної шкоди на суму 2 000 000,00 грн та 29,00 грн витрати, які позивач поніс, у зв`язку з направленням на адресу Личаківського районного суду м. Львова скарги за невнесення працівниками ДБР відповідних відомостей на підставі заяви про вчинене кримінальне правопорушення. 
Рішенням Господарського суду Львівської області від 22 жовтня 2025 року у справі № 914/2002/25 в задоволенні позовних вимог - відмовлено.
При ухваленні рішення суд першої інстанції встановив, що позиція Фермерського господарства зводиться до того, що ухвалою Личаківського районного суду міста Львова від 05.04.2022 у справі №463/1716/22 підтверджується порушення закону зі сторони відповідача, у зв`язку з чим позивач не зміг захистити свої права в результаті чого йому спричинено матеріальну та моральну шкоду. Проаналізувавши доводи позовної заяви в сукупності з поданими доказами, суд вказав, що позивачем не надано доказів того, що внаслідок дій ДБР було порушено ділові зв`язки ФГ та не зазначено, які саме ділові зв`язки та  з якими особами. Щодо розміру моральної шкоди в сумі 2000000,00 грн, то суд дійшов висновку, що позивачем належним чином не обґрунтовано свої вимоги, не надано розрахунку чи критеріїв, з яких він виходив при визначенні заявленої до стягнення суми. Щодо стягнення 29,00 грн матеріальної шкоди, яка полягає упонесених позивачем витратах на направлення до Личаківського районного суду міста Львова заяви, то такі не є збитками, а відносяться до судових витрат і можуть бути стягнуті шляхом подання відповідної заяви і розподіляються  такі виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством. 
Не погодившись з ухваленим рішенням,  ФГ Бурка В.В. звернувся до  Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 22.10.2025 та відмовити в позові повністю. Керуючись рішенням Конституційного Суду України №19-рп/2011 від 14.12.2011, ст. 4, 8 ГК України, ст. 20 ГПК України, ч.1 ст. 231, ч.2 ст. 278 ГПК України просить закрити провадження у справі, у зв`язку з тим, що даний спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства. Просить стягнути з Територіального управління ДБР розташованого у м. Львові в користь Бурки Валерія Володимировича 2  000 000,00 грн моральної шкоди  та  29,00 грн матеріальної шкоди.
Скаржник вважає, що рішення прийнято з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним дослідженням доказів  та обставин у справі, що мають значення для справи.  Зокрема, скаржник зазначає, що суд першої інстанції зобов`язаний був на підставі ст. ст. 8, 55 Конституції України    захистити права, гарантовані    ст.56 Конституції України    і задовольнити позов, тому що ухвалою Личаківського районного суду міста Львова  від 05.04.2022 у справі №463/1716/22 встановлено вину та незаконність дій Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у м. Львові при розгляді заяви про вчинене кримінальне правопорушення або на підставі    ст. 40 Конституції України    вказати в рішенні на докази, що шкоду завдано не з вини відповідача, і права не порушувались. Однак,  на думку скаржника,  цього не було зроблено, в результаті чого було порушено його права, гарантовані    ст. 56 Конституції України. Також скаржник покликається на  п.1 ч.1  ст. 20 ГК України  та вважає, що дана позовна заява не стосується обставин, які виникли при укладенні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності між Державним бюро розслідувань та Фермерським господарством Бурки В.В., тому на підставі п.1 ч.1  ст. 231 ГПК України  суд зобов`язаний був закрити провадження у справі, оскільки даний спір не підлягає вирішенню у порядку господарського судочинства.   Водночас скаржник на 47 аркуші  апеляційної скарги заявляє  клопотання, у якому просить суд звернутися до Конституційного Суду України з поданням щодо тлумачення ст. 56 Конституції України, а саме: Чи фермерське господарство Бурки В.В. має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної і моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю Територіального управління ДБР, розташованого у м. Львові при розгляді заяви про вчинене кримінальне правопорушення?. Чи може дане право бути обмежене, коли, на підставі яких норм Конституції України?
Відповідач – Територіальне управління ДБР у м. Львові у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти доводів скаржника, вказуючи на те, що твердження позивача базуються на однобічному трактуванні обставин справи та вибірковому застосуванні норм чинного законодавства.  Зазначає, що  скаржник не наводить та не доводить належними та допустимими доказами моральної шкоди, завданої внаслідок дій ТУ ДБР у м. Львові, вимоги про відшкодування моральної шкоди обґрунтовані виключно загальними абстрактними твердженнями про приниження честі, гідності та ділової репутації. Вважає, що доводи позивача документально не підтвердженні, відсутній взаємозв`язок між обставинами справи, поданими доказами та, як наслідок, розмір моральної шкоди. Вважає, що позивач помилково вважає, що доказом завдання йому матеріальної та моральної шкоди є саме ухвала Личаківського районного суду м. Львова від 05.04.2022 у справі №463/1716/22, якою зобов`язано внести до ЄРДР відомості про вчинення кримінального правопорушення на підставі заяви ФГ Бурки В.В. від 11.02.2022 вих. №39. Дані правовідносини склались між ФГ Бурки В.В. та ТУ ДБР у м. Львові врегульовані кримінальним процесуальним законодавством.  Звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 13.05.2020 у справі №638/8636/17-ц вказано, що сам факт винесення слідчим суддею процесуальної ухвали, якою за результатами розгляду скарги позивача зобов`язано відповідача внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР, не є наслідком цивільно-правового характеру. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, унаслідок якого постановлені зазначені позивачем ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача та притягнення його до цивільно-правової відповідальності. 
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 06.11.2025 (головуючий суддя Кравчук Н.М., Зварич О.В., Скрипчук О.С.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича від 02.11.2025 (вх. № ЗАГС 01-05/3208/25 від 03.11.2025) на рішення Господарського суду Львівської області від 22.10.2025 у справі №914/2002/25. Розгляд справи № 914/2002/25 призначено  в судовому засіданні на 09 грудня 2025 року о 12 год. 50 хв. 
Позивач (скаржник) та його представник належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи шляхом надіслання ухвали суду від 06.11.2025 в їхні електронні кабінети  і така отримана ними 06.11.2025 20:56 та його представником Буркою Валерієм Володимировичем – 06.11.2025 21:00, що підтверджується довідками про доставку електронного листа (ухвали суду від 06.11.2025), які наявні в матеріалах справи.   
В судове засідання 09.12.2025 з`явився представник відповідача, який надав пояснення по суті апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції в даній справі залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. 
Станом на 09.12.2025 клопотань про відкладення не поступало, відтак суд апеляційної інстанції постановив розглядати справу по наявних в ній матеріалах, з врахуванням пояснень представника відповідача. 
Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши пояснення представника відповідача, Західний апеляційний господарський суд встановив таке.
11.02.2022 ФГ Бурки В.В. звернулося до Державного бюро розслідувань  із заявою вих. № 39 про кримінальне правопорушення.
ДБР листом від 17.02.2022 проінформувало Бурку В.В. про направлення вказаної заяви за належністю для розгляду в межах чинного законодавства до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові .
ТУ ДБР у м. Львові повідомило заявника, що з його звернення не встановлено підстав для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань
05.04.2022  Личаківським районним судом міста Львова постановлено ухвалу у справі № 463/1716/22, якою встановлено, що уповноваженою особою Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, не вчинені дії в порядку ст. 214 КПК України за зверненнями представника Фермерського господарства Бурки Валерія Володимировича від 11.02.2022, тому зобов`язано уповноважену особу ТУ ДБР у м. Львові внести до ЄРДР відомості про вчинення кримінального правопорушення на підставі заяви ФГ Бурки В.В. від 11.02.2022..
ТУ ДБР у м. Львові виконало вимоги ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 05.04.2022 у справі № 463/1716/22 та внесено відомості до ЄРДР на підставі заяви Бурки В.В. від 11.02.2022.
Відтак, позивач стверджує, що такими діями ТУ ДБР у м. Львові фермерському господарству завдано моральної шкоди, тому просить стягнути на його користь відшкодування цієї шкоди у розмірі 2 000  000,00 гривень та  матеріальної шкоди в розмірі 29,00 грн., яка  полягає у витратах, які позивач поніс, у зв`язку з направленням на адресу Личаківського районного суду м. Львова скарги на невнесення працівниками ДБР відповідних відомостей на підставі заяви про вчинене кримінальне правопорушення. 
В обґрунтування наведеного позивач покликається на грубе порушення  норм статей  40,  55,  56 Конституції України  та   КПК України  з боку відповідача.
При ухваленні постанови суд апеляційної інстанції виходив з наступного.
Відповідно до        ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод        кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Згідно зі  статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини 1, 2  статті 23 ЦК України).
Чинне законодавство не містить визначення поняття ділової репутації юридичної особи, оскільки воно є морально-етичною категорією й одночасно особистим немайновим благом, якому закон надає значення самостійного об`єкта судового захисту (стаття 201 ЦК України).
Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.
Юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації. Способами захисту ділової репутації може бути вимога про відшкодування збитків та моральної (немайнової) шкоди, заподіяної такими порушеннями юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються відповідно до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди (стаття 94 ЦК України).
Згідно з частинами 3, 4  статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені  статтею 1167 ЦК України, згідно з якою моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені  статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1  статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Відповідно до статей  1173,  1174 ЦК України за відсутності підстав для застосування частини 1  статті 1176 ЦК України  в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами.
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі  статті 1174 ЦК України.
Статті  1173,  1174 ЦК України  є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.
Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей  1173,  1174 ЦК України  (подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.03.2023 у справі №925/556/21).
Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, диспозитивність, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є одними з основних засад судочинства, закріпленими у  статті 124 Конституції України, статтях  2,  7,  13,  14 ГПК України.
Принцип диспозитивності передбачає, зокрема, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи та в межах заявлених вимог і на підставі доказів, а збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених  ГПК України.
У частині 2  статті 80 ГПК України  визначено, що позивач або особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
За приписами частини 1  статті 74 ГПК України  кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд, в силу приписів частини 1  статті 86 ГПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Встановлені судом фактичні обставини викладаються в судовому рішенні з посиланням на докази, на підставі яких їх встановлено.
Зокрема, з`ясуванню підлягає факт приниження ділової репутації позивача, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Як зазначалося вище, на обґрунтування позовних вимог щодо стягнення моральної    та матеріальної шкоди позивач вказує на те, що ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду міста Львова від 05.04.2022 у справі № 463/1716/22 підтверджується порушення закону зі сторони відповідача, порушення його прав, в результаті чого йому спричинено матеріальну та моральну шкоду, що полягала    у приниженні ділової репутації, було порушено нормальні життєві зв`язки через неможливість продовження активної підприємницької діяльності, порушено нормальні життєві зв`язки через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків із оточуючими людьми.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком  суду першої інстанції, що на підтвердження свої доводів не надав жодних доказів, які б доводили заподіяння шкоди іміджу позивача, приниження його ділової репутації.
Окрім того, ФГ Бурки В.В. не навів жодних доводів, які би пояснювали у    чому конкретно полягає порушення особистих немайнових прав юридичної особи ФГ Бурки В.В. в розумінні  статті 94 ЦК України, а також, який  саме існує причинний зв`язок між ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 05.04.2022 у справі №463/1716/22, якою зобов`язано уповноважену особу Територіального управління ДБР, розташованого у м. Львові, вчинити дію в порядку вимог ст. 214 КПК України  та  внести в ЄРДР відомості про вчинення кримінального правопорушення.  
ФГ Бурки В.В. не обґрунтувало,  яким чином дії/бездіяльність  відповідача принизили ділову репутацію ФГ Бурки В.В., як юридичної особи;    у чому саме полягала неможливість активної підприємницької діяльності ФГ Бурки В.В., як юридичної особи; який зв`язок такої неможливості пов`язаний із діями/бездіяльністю ДБР.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що  позивачем не доведено,  у чому саме полягала громадська діяльність позивача як юридичної особи, та яким чином вона змінилася (у сторону погіршення), у зв`язку із неправомірними, на думку позивача, діями ТУДБР.
Усі доводи позивача зводяться до загальних фраз, як то «приниження ділової репутації», «порушенні нормальних ділових зв`язків», «порушенні стосунків з оточуючими людьми» тощо.
Водночас, суд першої інстанції    правильно зазначив, що позивач не обґрунтував жодними належними та допустимими доказами факту та розміру заявленої ним моральної шкоди.
Згідно із правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі №752/17832/14-ц, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
За загальним правилом обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов`язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.
Однак, позивачем    не надано жодних належних та достатніх доказів факту приниження ділової репутації чи неможливості вести активну підприємницьку діяльність, внаслідок зобов`язання слідчого внести відомості до ЄРДР, причинний зв`язок між діями/бездіяльністю органів досудового розслідування та настанням тих негативних наслідків, на які він посилався й відповідно розміром моральної шкоди, яку нібито спричинено останньому.
Крім того, закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю складу злочину та поведінка позивача під час проведення досудового розслідування свідчать про штучне створення підстав для внесення відомостей до ЄРДР, а не про дійсне вчинення кримінального правопорушення.
З приводу зобов`язання слідчого внести відомості до ЄРДР слід зазначити, що однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване  статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом, у разі задоволення таких скарг, вже становить достатньо справедливу сатисфакцію.
В силу норм  КПК України,  ЦК України  та  ГПК України  випливає, що саме на позивача покладено обов`язок належним чином обґрунтувати факт заподіяння йому шкоди (зазначивши при цьому, в чому саме полягала така шкода), причинний зв`язок між спірним рішенням органу державної влади та фактом заподіяння позивачу певної шкоди, а також конкретні мотиви, якими позивач керувався, обґрунтовуючи розмір заподіяної шкоди.
Однак, жодної із вищезазначених складових позивач не обґрунтував та не довів, а з цитованих ним рішень вказане жодним чином не вбачається.
У зв`язку з цим, колегія суддів вважає, що доводи скаржника про те, що в силу низки рішень Конституційного Суду України та Верховного Суду, він звільнений від доказування певних обставин у даній справі є суб`єктивною думкою та не заслуговують на увагу.
Стосовно позовних вимог про стягнення 29 грн матеріальної шкоди, яка полягає в понесених позивачем витратах на направлення скарги до Личаківського районного суду міста Львова про не внесення працівниками Державного бюро розслідувань відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову    у задоволенні позову в цій частині, оскільки дані витрати не є збитками, а відносяться до судових витрат у справі № 463/1716/22, що розподіляються за правилами, встановленими процесуальним законодавством.
В спростування доводів скаржника про те, що спір у даній справі непідвідомчий господарським судам, колегія суддів звертає увагу на    постанову Касаційного цивільного суду у складі колегії Верховного Суду від 17.02.2021 у справі № 461/3186/16-ц, якою закрито провадження у справі та повідомлено ФГ Бурки В.В., що дану справу віднесено до юрисдикції господарських судів.
Вказана постанова Верховного Суду вмотивована тим, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи і, оскільки, ФГ Бурки В.В. заявило вимогу до ТУ ДБР розташованого у м. Львові про відшкодування моральної шкоди, і така вимога не об`єднана з вимогою вирішити публічно-правовий спір, то такий спір за своїм суб`єктним складом підпадає під дію  статті 4 ГПК України  і підвідомчий господарському суду.
Верховний Суд у своїй постанові послався на висновки та правові позиції, що були викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.03.2018 у справі № 461/1930/16-ц, від 17.10.2018 у справі № 464/1874/17, від 05.06.2019 у справі № 454/1690/16, від 05.06.2019 у справі № 454/2181/16, від 03.07.2019 у справі № 454/3304/14, від 18.09.2019 у справі №757/37226/17, від 08.11.2019 у справі № 454/1008/16-ц, а також Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.06.2018 у справі № 454/1668/17.
Таким чином, ФГ Бурки В.В. достеменно відомо про те, що цей спір може розглядатись у господарському судочинстві, тому доводи скаржника в цій частині є необґрунтованими та безпідставними.
Інші доводи скаржника, зокрема, в частині того, що суд не встановив чи  Конституція України  має найвищу юридичну силу, чи права і свободи і громадянина захищаються судом, тощо, не заслуговують на увагу з огляду на відсутність взаємозв`язку цих доводів зі змістом оскаржуваного рішення та суттю спірних правовідносин.
Щодо клопотання позивача про звернення до Конституційного Суду України з поданням щодо тлумачення    ст. 56 Конституції України, суд апеляційної інстанції вважає його необґрунтованим з огляду на наступне.
У зв`язку з неоднозначним, на переконання позивача, застосуванням судами у цій справі    статті 56 Конституції України, керуючись статтею    147, пунктом 1 статті    150 Конституції України, статтями    17,    18 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», рішенням Європейського суду з прав людини від 07.10.2010 у справі «Богатова проти України», апелянт просить суд звернутися до Конституційного Суду України з поданням щодо тлумачення    статті 56 Конституції України, а саме: чи має право ФГ Бурки В.В. на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових осіб ДБР, і чи може це право бути обмежене, у яких випадках, на підставі яких норм    Конституції України.
Відповідно до частини шостої    статті 11 ГПК України, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить    Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми    Конституції України    як норми прямої дії
У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.
Згідно з пунктом 5 частини другої    статті 46 Закону України «Про судоустрій та статус суддів»    рішення про звернення до Конституційного Суду України з питань конституційності законів та інших правових актів, а також щодо офіційного тлумачення    Конституції України    приймає Пленум Верховного Суду.
Отже, з вищенаведеного вбачається, що заявлене клопотання за змістом не стосується тлумачення    статті 56 Конституції України    та роз`яснення змісту і мети правових норм, яке є загальнообов`язковим для всіх суб`єктів їх застосування і реалізації, а спрямоване на встановлення факту порушення суб`єктивного права позивача на відшкодування за рахунок держави шкоди та захисту цього права, тобто вирішення спору по суті.
Системний аналіз положень      статті 56 Конституції України    та статей    1173,    1174 ЦК України    дає підстави для висновку про те, що    стаття 56 Конституції України    є загальною нормою, якою встановлено право особи на відшкодування майнової та моральної шкоди.
  Водночас, норми    Глави 82 «Відшкодування шкоди» ЦК України    є спеціальними та визначають у передбачених цією главою випадках підстави й порядок відшкодування майнової та моральної шкоди.
З огляду на    викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що відсутні підстави для ініціювання процедури звернення до Конституційного Суду України щодо тлумачення    статті 56 Конституції України, а тому відповідне клопотання ФГ Бурки В.В. задоволенню також не підлягає.
З врахуванням наведеного, колегії суддів апеляційного господарського суду, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог приходить до висновку, що  суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.
Підсумовуючи все вищевказане, колегія суддів зазначає, що доводи скаржника не знайшли свого підтвердження в ході розгляду апеляційної скарги. Ці доводи не спростовують фактів, покладених в основу рішення Господарського суду Львівської області від 22.10.2025 у справі №914/2002/25.
За приписами частин 1, 2, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ч.ч. 1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
З огляду на вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив обставини, що мають значення для справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення.
Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд  
ухвалив:
1.          Апеляційну скаргу ФГ Бурки Віталія Володимировича від 02.11.2025  залишити без задоволення.
2.          Рішення Господарського суду Львівської області від 22.10.2025 у справі №914/2002/25 залишити без змін.
3.          Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. ст. 287-288 ГПК України. 
4.          Справу повернути до Господарського суду Львівської області.

Головуючий суддя                                                             Н.М. Кравчук 
Судді                                                                                О.В. Зварич
                                                                                О.С. Скрипчук