ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
24.11.2025	Справа № 910/10494/25	

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Літвінової М.Є.
за участю секретаря судового засідання: Солонюк К.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Приватного підприємства "НАФТАТРАНССЕРВІС" 
до Головного сервісного центру МВС в особі регіонального сервісного центр ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях Головний сервісний центр МВС 
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Акціонерне товариство Комерційний Банк "Приватбанк" 
про зобов`язання вчинити дії

Представники учасників справи:
Від позивача: Ковальський Г.В.;
Від відповідача: Павлюк Р.О. (поза межами приміщення суду);
Від третьої особи: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство "НАФТАТРАНССЕРВІС" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Головного сервісного центру МВС в особі регіонального сервісного центр ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях Головний сервісний центр МВС (далі - відповідач), в якому просить суд:
- визнати за ПРИВАТНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ "НАФТАТРАНССЕРВІС" право власності на транспортний засіб: тип: сідловий тягач, марка: DAF, модель: XF 480 FT, серійний номер (VIN): НОМЕР_1 , 2021 року випуску.
- визнати за ПРИВАТНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ "НАФТАТРАНССЕРВІС" право власності на транспортний засіб: тип: сідловий тягач, марка: DAF, модель: XF 480 FI, серійний номер (VIN): НОМЕР_2 , 2021 року випуску.
- зобов?язати Головний сервісний центр МВС в особі РЕГІОНАЛЬНИЙ СЕРВІСНИЙ ЦЕНТР ГСЦ МВС У ДНІПРОПЕТРОВСЬКІЙ ТА ЗАПОРІЗЬКІЙ ОБЛАСТЯХ (ФІЛІЯ ГСЦ МВС здійснити перереєстрацію транспортного засобу тип: сідловий тягач, марка: DAF, модель: XF 480 FT, серійний номер (VIN): НОМЕР_1 , 2021 року випуску за ПРИВАТНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ "НАФТАТРАНССЕРВІС", як за новим власником транспортного засобу.
- зобов?язати Головний сервісний центр МВС в особі РЕГІОНАЛЬНИЙ СЕРВІСНИЙ ЦЕНТР ГСЦ МВС У ДНІПРОПЕТРОВСЬКІЙ ТА ЗАПОРІЗЬКІЙ ОБЛАСТЯХ (ФІЛІЯ ГСЦ МВС) здійснити перереєстрацію транспортного засобу тип: сідловий тягач, марка: DAF, модель: XF 480 FT, серійний номер (VIN): НОМЕР_2 , 2021 року випуску за ПРИВАТНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ "НАФТАТРАНССЕРВІС", як за новим власником транспортного засобу.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначив, що він повністю розрахувався з третьою особою за Договором фінансового лізингу, що підтверджується Заключними виписками АТ КБ "ПРИВАТБАНК" за клієнтом ПП "НАФТАТРАНССЕРВІС" щодо сплати вартості Майна, процентів та щомісячної винагороди (комісії) за обслуговування операцій фінансового лізингу та Платіжним дорученням про сплату разової винагороди за обслуговування операцій фінансового лізингу.
Позивач, з отриманим від третьої особи пакетом документів, з метою перереєстрації вищевказаних транспортних засобів звернувся до Територіального сервісного центру МВС № 1243 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях.
Проте, ТСЦ МВС № 1243 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській та Запорізьких областях (філія ГСЦ МВС) було відмовлено у перереєстрації Транспортного засобу-1 та Транспортного засобу-2 з посиланням на те, що у Єдиному реєстрі боржників наявні записи про боржника - АТ КБ "Приватбанк".
У зв`язку з відмовою Регіонального сервісного центру у перереєстрації транспортного засобу, ПП"НАФТАТРАНССЕРВІС" звернулося із даним позовом до суду, у якому просить визнати за ним право власності на вищевказані транспортні засоби та зобов`язати здійснити перереєстрацію транспортних засобів.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.09.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/10494/25, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, в порядку статті 50 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі у справу третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Акціонерне товариство Комерційний Банк "Приватбанк", призначено підготовче засідання на 06.10.2025.
11.09.2025 через систему "Електронний суд" від представника відповідача надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
11.09.2025 через систему "Електронний суд" від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти задоволення заявлених позовних вимог та зазначив, що відмовляючи у перереєстрації транспортного засобу останній діяв виключно до приписів Порядку № 1388, а тому просить суд відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог.
15.09.2025 через систему "Електронний суд" від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій позивач заперечив проти доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву та вказав, що за положеннями Порядку № 1388 при розгляді заяви позивача відповідач мав здійснити перевірку інформації саме щодо позивача, як нового власника, а не щодо АТ «КБ «Приватбанк», з власності якого транспортний засіб вибув, у передбачений законом спосіб, а тому просить суд задовольнити заявлені позовні вимоги.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.09.2025 задоволено заяву представника відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
Представник третьої особи у підготовче засідання 06.10.2025 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про доставку процесуального документа до електронного кабінету особи.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.10.2025 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи № 910/10494/25 по суті на 27.10.2025.
06.10.2025 через систему "Електронний суд" від представника відповідача надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.10.2025 задоволено заяву представника відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
Представник третьої особи у судове засідання 27.10.2025 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про доставку процесуального документа до електронного кабінету особи від 08.10.2025.
Представник позивача у судовому засіданні 27.10.2025 підтримав заявлені позовні вимоги.
Представник відповідача у судовому засіданні 27.10.2025 заперечив проти задоволення заявлених позовних вимог, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.
Судом у судовому засіданні 27.10.2025 постановлено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання про оголошення перерви по розгляду справи по суті на 24.11.2025.
Представник третьої особи у судове засідання 24.11.2025 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про доставку процесуального документа до електронного кабінету особи від 28.10.2025.
Представник позивача у судовому засіданні 24.11.2025 підтримав заявлені позовні вимоги.
Представник відповідача у судовому засіданні 24.11.2025 заперечив проти задоволення заявлених позовних вимог, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.
Згідно ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
З огляду на наведене та керуючись вказаними приписами господарського процесуального закону, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника третьої особи.
Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").
Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.
Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.
Після судових дебатів суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення, оголошення перерви у судовому засіданні та час проголошення рішення в судовому засіданні 24.11.2025.
У судовому засіданні 24.11.2025 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено, що повне рішення суду буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України.
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:
19.01.2022 між ПП "НАФТАТРАНССЕРВІС" (далі - Лізингоодержувач) та АТ КБ "ПРИВАТБАНК" (далі - Банк) укладено Договір фінансового лізингу № KZVKFLO153982-1.
27.01.2022 між ПП "НАФТАТРАНССЕРВІС" та АТ КБ "ПРИВАТБАНК" укладено Договір про внесення змін до Договору фінансового лізингу № KZVKFLO153982-1 від 19.01.2022. 
Відповідно до п. 1.1 Договору, з урахуванням Договору про внесення змін від 27.01.2022, Банк зобов`язується набути у власність у ТОВ «Тракспартс Україна ЛТД» (Продавець) Майно, спеціально придбане у Продавця (Постачальника) відповідно до встановлених Лізингоодержувачем Специфікації (Додаток N 1 до Договору фінансового лізингу в редакції додатку Договору про внесення змін від 27.01.2022) та умов, та передати це Майно (предмет лізингу) у володіння та користування Лізингоодержувачу на визначений строк (строк лізингу), а Лізингоодержувач зобов`язується прийняти Майно (предмет лізингу) та сплатити Банку лізингові платежі в розмірі та порядку, визначені цим Договором. 
Відповідно до п. 2.1 Договору в редакції Договору про внесення змін від 27.01.2022 року вартість майна на дату укладання договору становить 4 958 958, 33 грн, ПДВ 991 791,67 грн, усього 5 950 750 грн, не є остаточною (прив`язана до курсу валют) та розраховується за правилами п. 2.1.1 Договору.
Згідно з п. 4.1 Договору протягом усього строку цього договору майно є власністю Банка. Майно переходить у власність Лізингоодержувача після сплати Банку всієї суми лізингових платежів та інших платежів за цим Договором, але не раніше одного року з моменту передачі Майна Лізингоодержувачу.
Пунктом 4.2 Договору передбачено, що цей Договір є належною і достатньою підставою для переходу майна (його відповідної частини) у власність Лізингоодержувача після сплати на користь Банку всієї суми лізингових платежів та інших платежів за цим Договором. Укладення додаткових договорів тощо до переходу майна у власність Лізингоодержувача не вимагається.
Разом з тим, за домовленістю Сторін можуть оформлюватись (виготовлятись, складатись) відповідні документи, що підтверджуватимуть перехід до Лізингоодержувача права власності на Майно / його відповідну частину.". 
Умови п. 4.1. та п. 4.2. Договору фінансового лізингу щодо переходу права власності на Майно (об`єкта фінансового лізингу) до Лізингоодержувача (Позивача) після сплати Банку (Позивачу) всіє суми лізингових та інших платежів за цим Договором відповідають положенням ч. 1 та абз. 1 ч. 2 ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг".
Згідно п. 6.2.1. вказаного Договору фінансового лізингу [Банк, зобов`язується], "… після сплати всієї суми лізингових платежів та інших платежів, що передбачені цим Договором, передати Майно у власність Лізингоодержувача з урахуванням умов, передбачених п. 4.1. цього Договору". 
Згідно з п. 10.1. Договору фінансового лізингу цей Договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до повного виконання Сторонами всіх зобов`язань за ним. 
Відповідно до Специфікації майна (Додаток № 1 до Договору фінансового лізингу в редакції Договору про внесення змін від 27.01.2022), предметом (об`єктом) лізингу вказаного Договору фінансового лізингу є наступні транспортні засоби: 
1. Тип: сідловий тягач, марка: DAF, модель: XF 480 FT, серійний номер (VIN): НОМЕР_1 , 2021 року випуску (надалі - "Транспортний засіб-1");
2. Тип: сідловий тягач, марка: DAF, модель: XF 480 FT, серійний номер (VIN): НОМЕР_2 , 2021 року випуску (надалі - "Транспортний засіб-2"). Вказані Транспортні засоби, 28.01.2022 р., на виконання Договору фінансового лізингу, були передані Відповідачем Позивачу у лізинг (у володіння та користування). 
08.01.2025 між АТ «КБ «Приватбанк» та Позивачем було укладено Акт звірки взаєморозрахунків та переходу права власності по фінансовому лізингу за яким засвідчена повна оплата Позивачем всіх платежів за Транспортний засіб-1 та Транспортний засіб-1 передано у власність Позивача.
13.01.2025 між АТ «КБ «Приватбанк» та Позивачем було укладено Акт звірки взаєморозрахунків та переходу права власності по фінансовому лізингу за яким засвідчена повна оплата Позивачем всіх платежів за Транспортний засіб-2 та Транспортний засіб-2 передано у власність Позивача.
У матеріалах справи наявні листи АТ «КБ «Приватбанк» від 08.01.2025 № 20.1.0.0.0/7-250108/14340 та від 13.01.2025 № 20.1.0.0.0/7-250113/2631 в яких зазначено, що останній передає пакет документів позивачу для переоформлення автомобілів згідно Інструкції на порталі ГСЦ МВС України.
Наказом № KZVKFLO153982-1 від 08.01.2025 та № KZVKFLO153982-1 від 13.01.2025 АТ «КБ «Приватбанк» вирішено зняти транспортні засоби з балансу АТ «КБ «Приватбанк» для подальшої перереєстрації на ПП «НАФТАТРАНССЕРВІС».
До матеріалів справи додано виписки банку за період з 01.01.2022 по 01.02.2025 про сплату лізингових платежів позивачем.
Так, позивач отримавши від АТ «КБ «Приватбанк» необхідні документи, листом від 30.01.2025, з метою перереєстрації вищевказаних транспортних засобів, звернувся до Територіального сервісного центру МВС № 1243 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях.
Проте, ТСЦ МВС № 1243 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській та Запорізьких областях (філія ГСЦ МВС) листом від 30.01.2025 № 31/29/1243/19-1836-2025 відмовлено у перереєстрації Транспортного засобу-1 та Транспортного засобу-2 з зазначенням того, що у Єдиному реєстрі боржників наявні записи про боржника - АТ КБ "Приватбанк" з посиланням на п. 15 «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затверджених Постановою КМУ № 1388 від 07.09.1998 року із змінами та доповненнями.
У зв`язку з відмовою Регіонального сервісного центру у перереєстрації транспортного засобу, ПП"НАФТАТРАНССЕРВІС" звернулося із даним позовом до суду, у якому просить визнати за ним право власності на транспортні засоби: тип: сідловий тягач, марка: DAF, модель: XF 480 FT, серійний номер (VIN): НОМЕР_1 , 2021 року випуску, транспортний засіб: тип: сідловий тягач, марка: DAF, модель: XF 480 FT, серійний номер (VIN): НОМЕР_2 , 2021 року випуску, зобов`язавши ТСЦ МВС № 1243 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській та Запорізьких областях (філія ГСЦ МВС) зареєструвати за позивачем вказаний транспортний засіб. 
Звертаючись до суду позивач вказує, що він повністю розрахувався з АТ «КБ «Приватбанк» за Договором фінансового лізингу, що підтверджується Заключними виписками АТ КБ "ПРИВАТБАНК" за клієнтом ПП "НАФТАТРАНССЕРВІС" щодо сплати вартості Майна, процентів та щомісячної винагороди (комісії) за обслуговування операцій фінансового лізингу та Платіжним дорученням про сплату разової винагороди за обслуговування операцій фінансового лізингу, а тому відповідачем протиправно, всупереч норм Закону України «Про дорожній рух», та п.п. 7, 8, 15, 27 Порядку № 1388 відмовлено у перереєстрації транспортних засобів за позивачем.
Відповідач у відзиві на позовну заяву, заперечив проти заявлених позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про задоволення заявлених позовних вимог, з огляду на наступне.
Згідно ст. 20 Господарського кодексу України, держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання, а кожний суб`єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів. Крім того, ст. 1 Господарського процесуального кодексу України і ст. 16 Цивільного кодексу України гарантує кожній особі право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.
Згідно із ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Одним із способів захисту права власності є визнання його в судовому порядку.
Зокрема, відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Вказаний спосіб захисту права власності пов`язаний з тим, що право власності має спиратись на певний титул, щоб бути доведеним перед іншими особами.
Отже, рішення суду про визнання права власності, яке прийнято за результатами розгляду позову, поданого в порядку ст. 392 Цивільного кодексу України, є правозахисним актом, і спрямоване на захист наявного у позивача права власності.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин (постанова від 14 грудня 2021 року у справі 344/16879/15-ц, постанова від 13.07.2022 у справі № 645/6151/15-ц).
У зв`язку з цим, момент виникнення права не залежить від набрання рішенням законної сили, оскільки підставою для прийняття останнього є наявність у позивача до звернення до суду тих матеріально-правових фактів, з якими закон пов`язує виникнення права власності.
Тобто, підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності згідно зі ст. 392 Цивільного кодексу України є оспорення існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду.
Верховний Суд у постанові від 02.05.2018 у справі № 914/904/17 звертав увагу на те, що під час вирішення спору про визнання права власності на підставі статті 392 Цивільного кодексу України слід враховувати, що за змістом вказаної статті судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.
Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно (правові позиції Верховного Суду з цього приводу - mutatis mutandis пункт 13 постанови від 20.03.2018 у справі № 910/1016/17, пункт 12 постанови від 17.04.2018 у справі № 914/1521/17 ).
Звертаючись із вимогами про визнання права власності на спірне майно, позивач як на підставу набуття права власності на це майно вказав на укладений між позивачем та АТ КБ "Приватбанк" договір фінансового лізингу, акт прийому-передачі майна, акт звірки взаєморозрахунків та переходу права власності по фінансовому лізингу, яким засвідчено факт належного і повного виконання сторонами умов цього договору;
Згідно зі статтею 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ч.1 ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. На відміну від нерухомого майна, Цивільного кодексу України не передбачено переходу права власності на рухоме майно за наслідком державної реєстрації переходу права на підставі правочину, навіть якщо реєстрація рухомого майна є обов`язковою виходячи з нормативного регулювання (частина четверта статті 334 Цивільного кодексу України).
Набуття права власності юридичною особою на підставі правочину є найбільш поширеним способом набуття такого права.
Згідно зі статтею 34 Закону України "Про дорожній рух" (далі-Закон№ 3353-XII) державна реєстрація та облік автомобілів, автобусів, мотоциклів та мопедів усіх типів, марок і моделей, самохідних машин, причепів та напівпричепів до них, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів здійснюються територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України.
Систему державних органів здійснення державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку транспортних засобів складають КМУ (абз.13 ст.4 Закону № 3353-XII), МВС (ч.4 ст34 Закон № 3353-XII, п.п 21-1 п 4 Положення по МВС), ГОЛОВНИЙ СЕРВІСНИЙ ЦЕНТР МВС (Наказ МВС України від 07.11.2015 року № 1393) та територіальні органами з надання сервісних послуг МВС (РСЦ, ТСЦ - сервісні центри МВС).
На ГОЛОВНИЙ СЕРВІСНИЙ ЦЕНТР МВС (Наказ МВС України від 07.11.2015 № 1393) покладений обов`язок забезпечення державного обліку зареєстрованих транспортних засобів.
Порядком ведення Єдиного державного реєстру транспортних засобів, затверджений Наказом МВС України від 06.11.2020 № 779, зареєстрований в Мінюсті 31.12.2020 за № 1337/35620 (далі - Порядок №779) визначено: ведення ЄДРТЗ здійснюється уповноваженими посадовими особами Головного сервісного центру МВС під час виконання покладених на них функцій та завдань відповідно до законодавства шляхом обробки (унесення, накопичення, використання, узагальнення) інформації в ЄДРТЗ про зареєстровані транспортні засоби, їх власників (співвласників), належних користувачів, закріплені номерні знаки та реєстраційні документи на такі транспортні засоби (п.2 Розділу ІІ).Уповноважені посадові особи Головного сервісного центру МВС забезпечують повноту, достовірність та своєчасність унесення ними інформації до ЄДРТЗ. (абз.другий п. 2 Розділу II в редакції від 25.09.2024. До ЄДРТЗ уноситься інформація про транспортні засоби, що використовуються на вулично--дорожній мережі загального користування і підлягають державній або відомчій реєстрації, відомості про їх власників (співвласників), належних користувачів, закріплені номерні знаки та реєстраційні документи на такі транспортні засоби (далі - об`єкти обліку) (п.3 Розілу ІІ). Внесення до ЄДРТЗ інформації про об`єкти обліку здійснюється, зокрема, в разі перереєстрації транспортного засобу (п.4 Розділу ІІ). До ЄДРТЗ уносяться відомості про власника (співвласника) транспортного засобу.
Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року, № 1388 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено обов`язок власників транспортних засобів та осіб, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представників, зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом 10 діб після придбання, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі №911/1278/20 зазначено про те, що як положеннями частини першої статті 334 Цивільного кодексу України щодо переходу права власності на рухоме майно, так і спеціальним законодавством, що регулює порядок обліку та реєстрації транспортних засобів, не передбачено в імперативному порядку, що право власності на таке рухоме майно переходить до набувача транспортного засобу з моменту здійснення його державної реєстрації. Порушення приписів про державну реєстрацію великотоннажного та технологічного транспортного засобу має наслідком заборону його експлуатації (користування рухомим майном). Право власності на рухоме майно переходить до набувача відповідно до умов укладеного договору, що узгоджується з принципом свободи договору відповідно до статей 6, 627, 628 Цивільного кодексу України. Якщо договором не передбачено особливостей переходу права власності у конкретному випадку шляхом вчинення певних дій, воно переходить з моменту передання транспортного засобу (п.7.13).
Правовий аналіз вказаних вище норм права свідчить про те, що реєстрація транспортного засобу у відповідних реєстраційних органах не впливає на набуття права власності на нього.
У пункті 4.2. договору фінансового лізингу сторони передбачили, що цей договір є належною і достатньою підставою для переходу майна у власність лізінгоодержувача після сплати банку усіх лізингових платежів за цим договором. Укладення додаткових договорів тощо для переходу майна у власність лізингоодержувача не вимагається.
Згідно з актами звірки взаєморозрахунків від 08.01.2025 та 13.01.2025 та переходу права власності по фінансовому лізингу від 19.01.2022, лізингоодержувач (позивач) повністю сплатив лізингодавцю (Приватбанк) всі належні до сплати платежі за договором.
У постанові від 05.04.2023 у справі № 911/1278/20 Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 278/3640/18 (провадження № 61-11481св20), в якій, аналізуючи положення статті 334 Цивільного кодексу України та статті 34 Закону України "Про дорожній рух", суд зазначив: "…правовстановлюючим документом, який підтверджує набуття права власності, є саме договір комісії транспортного засобу та договір купівлі-продажу транспортного засобу. Видане за результатами проведення реєстраційних дій свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу лише підтверджує проведення реєстраційної процедури та внесення до Єдиного державного реєстру МВС відомостей про транспортний засіб і його власника, проте як самостійний документ право власності у особи не породжує". Подібні правові висновки щодо застосування положень статті 34 Закону № 3353-XII викладено Верховним Судом також у постановах від 13 грудня 2018 року у справі № 910/11266/17, від 21 травня 2019 року у справі № 912/1426/18 та від 30 липня 2019 року у справі № 905/1053/18 (п.7.15 постанови ВП від 05.04.2023 у справі № 911/1278/20).
Отже, виходячи з умов укладеного договору та відповідно до приписів частини першої статті 334 Цивільного кодексу України до набувача (позивача) перейшло право власності на рухоме майно (транспортний засіб). Перехід права власності на транспортний засіб зафіксовано в Акті від 30.09.2024.
Здійснення державної перереєстрації права власності на транспортний засіб умовами договору фінансового лізингу не передбачено.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, а також відсутності будь-яких обтяжень, у тому числі за даними Державного реєстру обтяжень рухомого майна, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, присвоєнням буквено- числової комбінації номерних знаків з їх видачею або без такої, оформленням і видачею реєстраційних документів та/або їх формуванням в електронному вигляді.
Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників.
У разі звернення особи, яка внесена до Єдиного реєстру боржників, для здійснення перереєстрації, зняття з обліку транспортного засобу з метою його відчуження територіальні органи Міністерства внутрішніх справ України зобов`язані відмовити у вчиненні реєстраційної дії, про що не пізніше наступного робочого дня повідомити зазначений у Єдиному реєстрі боржників орган державної виконавчої служби або приватного виконавця із зазначенням відомостей про такий транспортний засіб.
Тобто, стаття 34 Закону України «Про дорожній рух» передбачає здійснення процедури перевірки на предмет внесення до Єдиного реєстру боржників саме тієї особи, яка є власником і звертається за перереєстрацією транспортного засобу.
В даному випадку, звернення за перереєстрацією здійснювалося шляхом подання відповідної заяви від імені власника транспортних засобів (позивача).
Таким чином, згідно положень ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» перевірка мала здійснювати саме відносно позивача, а не АТ КБ «Приватбанк», який не був суб`єктом такого звернення.
Крім того, згідно пункту 3 Порядку № 1388 державна реєстрація транспортних засобів проводиться територіальними органами з надання сервісних послуг МВС (далі - сервісні центри МВС) з метою здійснення контролю за відповідністю конструкції транспортних засобів установленим вимогам правил і нормативів, дотриманням законодавства, що визначає порядок сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), використанням транспортних засобів в умовах воєнного і надзвичайного стану, а також для ведення їх обліку та запобіганню вчиненню щодо них протиправних дій.
Відповідно до пунктів 7, 8 Порядку № 1388 власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (надалі - власники) зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.
Державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб нотаріально посвідчена довіреність, для юридичних осіб - організаційно-розпорядчий документ про проведення державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку транспортних засобів та видана юридичною особою довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (надалі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.
Згідно абзацу 5 п. 8 Порядку № 1388, документом, що підтверджує правомірність придбання транспортного засобу, його складової частини, що має ідентифікаційний номер, зокрема, є оформлений в установленому порядку договір фінансового лізингу або зазначений у такому договорі окремий договір купівлі-продажу (викупу) предмета лізингу, або інший договір, визначений договором фінансового лізингу;…а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб.
Пунктом 27 Порядку № 1388 транспортні засоби, що придбаваються юридичною особою - лізингодавцем з метою подальшої передачі їх лізингоодержувачу на підставі договору фінансового лізингу, реєструються за лізингодавцем.
Після виконання договору фінансового лізингу транспортні засоби перереєстровуються за лізингоодержувачем на підставі зазначеного договору після повного розрахунку або зазначеного в договорі фінансового лізингу окремого договору купівлі-продажу (викупу) предмета лізингу або іншого договору, визначеного договором фінансового лізингу.
За абзацом 1 п. 15 Порядку № 1388 державна реєстрація (перереєстрація), зняття з обліку транспортних засобів здійснюються після проведення уповноваженими особами сервісного центру МВС перевірки відповідних документів та/або відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, державному Реєстрі атестованих судових експертів, автоматизованій базі даних про розшукувані транспортні засоби, банку даних Генерального секретаріату Інтерполу, перевірки відомостей про обмеження відчуження з Державного реєстру обтяжень рухомого майна та відомостей про документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також відомостей про задеклароване/зареєстроване місце проживання (перебування), що містяться в Єдиному державному демографічному реєстрі (крім внутрішньо переміщених осіб, інформація щодо яких підтверджується даними Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб), відомостей про особу, що містяться в Єдиному реєстрі боржників, відповідних базах даних та державних реєстрах щодо осіб, які перебувають у розшуку, перевірки дійсності довіреності за Єдиним реєстром довіреностей, дійсності сертифіката відповідності за Державним реєстром сертифікатів відповідності транспортних засобів, виданих уповноваженими органами або органами із сертифікації, та реєстром виданих сертифікатів типу транспортних засобів та обладнання, що формується за повідомленнями уповноважених органів, і сертифікатів відповідності нових транспортних засобів, виданих виробником, документів, що підтверджують правомірність придбання, отримання відомостей щодо митного оформлення транспортних засобів, а також установлення відповідності конструкції вимогам правил та нормативів шляхом отримання відповідних відомостей із таких баз даних і реєстрів. За результатами таких перевірок на заяві власника транспортного засобу робиться відповідний напис про їх проведення, що засвідчується підписом уповноваженої особи сервісного центру МВС із зазначенням прізвища, власного імені, по батькові (за наявності) і дати (крім випадків подання заяви в електронній формі через електронний кабінет водія або засобами Порталу Дія).
Згідно абзацу 2 цього Пункту у разі надходження до сервісного центру МВС звернення щодо транспортного засобу, відомості про власника якого містяться в Єдиному реєстрі боржників, перереєстрація транспортного засобу не здійснюється.
Отже, за положеннями Порядку № 1388, при розгляді заяви про перереєстрацію позивача, відповідач мав здійснювати перевірку інформації саме щодо нього як власника, а не щодо АТ КБ «Приватбанк», з власності якого транспортний засіб вибув, у передбачений законом спосіб. 
Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 Цивільного кодексу України).
Таким чином, саме відповідач не визнав (-ає) право власності позивача на транспортні засоби. 
З огляду на те, що за ПП «НАФТАТРАНССЕРВІС», яке є власником транспортних засобів, таке право не визнається відповідачем, суд дійшов висновку про наявність у позивача матеріально-правових підстав заявляти про порушення права власності та наявність підстав завертатись за захистом цього права, у тому числі шляхом його визнання в порядку статті 392 Цивільного кодексу України, безпосередньо до відповідача.
З огляду на викладене, позовні вимоги ПП «НАФТАТРАНССЕРВІС» до Головного сервісного центру МВС в особі регіонального сервісного центр ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях Головний сервісний центр МВС про визнання права власності підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача здійснити перереєстрацію транспортних засобів, судом встановлено, що у Головного сервісного центру МВС в особі регіонального сервісного центр ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях Головний сервісний центр МВС не було підстав посилатись на наявність в Єдиному реєстрі боржників запису про АТ КБ «Приватбанк» для відмови позивачу в здійсненні перереєстрації транспортних засобів на підставі документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, і оформлені в установленому порядку, а саме договір фінансового лізингу в частині (викупу) предмета лізингу, та акт приймання передачі визначений договором фінансового лізингу.
Оскільки Головним сервісним центром МВС в особі регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях Головний сервісний центр МВС було безпідставно відмовлено позивачу в здійсненні перереєстрації транспортних засобів, суд приходить до висновку, що такі дії центру не відповідають положенням, зокрема п. 3, 7, 8, 15, 27 Порядку № 1388 в частині неправильного тлумачення власника (заявника).
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував на тому, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникав би необхідності повторного звернення до суду, а здійснювалося б примусове виконання рішення.
Окрім цього, надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, у пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Також відповідно до статті 1 Протоколу №l до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Зважаючи на те, що Головним сервісним центром МВС в особі регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях Головний сервісний центр МВС, всупереч приписів пп. 7, 8, 15, 27 Порядку № 1388 та ст.34 Закону України «Про дорожній рух» було відмовлено позивачу в реалізації ним обов`язку перереєструвати транспортні засоби, суд, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних прав і законних інтересів юридичної особи, позивача у справі , дійшов висновку про необхідність зобов`язання органу, який діє в мережі сервісних центрів з надання послуг у процедурі державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів - Головного сервісного центру МВС в особі регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях Головний сервісний центр МВС, здійснити перереєстрацію транспортних засобів.
Згідно із Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, прийнятою 11.03.1980, державам-членам стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, як дискреційне повноваження слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою дискреції, тобто, коли такий орган може обрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.
Суд акцентує увагу на приписи абзацу другого пункту 2 розділу II Порядку№779 в редакції Наказу МВС № 645 від 25.09.2024 - уповноважені посадові особи Головного сервісного центру МВС забезпечують повноту, достовірність та своєчасність унесення ними інформації до ЄДРТЗ.
У спірних правовідносинах, суд констатує, що відповідач уповноважений на виконання функцій держави у сфері дорожнього руху, ведення Єдиного державного реєстру транспортних засобів, а також здійснення державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку транспортних засобів (КМ, далі МВС, ГСЦ МВС України, РСЦ ГСЦ МВС України ТСЦ РСЦ ГСЦ МВС України, адміністратор), реалізуючи сукупність прав та обов`язків органу державної влади на власний розсуд вичерпав своє дискреційне повноваження у виборі діяти, а саме вчинив дію з розгляду звернення позивача про перереєстрацію ТЗ та відмовив у вчиненні реєстраційної дії. При цьому така відмова ґрунтується на помилковому висновку щодо особи власника ТЗ, який звернувся і якому належить таке рухоме майно, та невірному тлумаченні (прочитанні) положення п.15 Постанови КМУ 1388, наслідком яких і є невизнання права власності на автомобіль (-лі). Наслідком чого у ЄДРТЗ наявні не актуальні відомості про власника (співвласника) транспортного засобу.
Згідно з ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з приписами статей 78-79 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд наголошує, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 08.11.2023 у справі № 16/137б/83б/22б (910/12422/20)).
З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати за подання позову покладаються на відповідача.
Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 232 - 233, 237 - 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Приватного підприємства "НАФТАТРАНССЕРВІС" до Головного сервісного центру МВС в особі Регіонального сервісного центр ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях (Філія ГСЦ МВС) про визнання права власності та зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.
2.  Визнати за Приватним підприємством "НАФТАТРАНССЕРВІС" (адреса: 50069, Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, вулиця Медова, будинок 48 А; код ЄДРПОУ 30442560) право власності на транспортний засіб: тип: сідловий тягач, марка: DAF, модель: XF 480 FT, серійний номер (VIN): НОМЕР_1 , 2021 року випуску.
3. Визнати за Приватним підприємством "НАФТАТРАНССЕРВІС" (адреса: 50069, Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, вулиця Медова, будинок 48 А; код ЄДРПОУ 30442560) право власності на транспортний засіб: тип: сідловий тягач, марка: DAF, модель: XF 480 FI, серійний номер (VIN): НОМЕР_2 , 2021 року випуску.
4. Зобов?язати Головний сервісний центр МВС (адреса: 04052, місто Київ, вул. Лук`янівська, будинок 62; код ЄДРПОУ 40109173) в особі Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях (Філія ГСЦ МВС) (адреса: 49041, Дніпропетровська область, місто Дніпро, пр. Праці, будинок 16; код ЄДРПОУ 45291657) здійснити перереєстрацію транспортного засобу тип: сідловий тягач, марка: DAF, модель: XF 480 FT, серійний номер (VIN): НОМЕР_1 , 2021 року випуску за Приватним підприємством "НАФТАТРАНССЕРВІС", як за новим власником транспортного засобу.
5. Зобов?язати Головний сервісний центр МВС (адреса: 04052, місто Київ, вул. Лук`янівська, будинок 62; код ЄДРПОУ 40109173) в особі Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях (Філія ГСЦ МВС) (адреса: 49041, Дніпропетровська область, місто Дніпро, пр. Праці, будинок 16; код ЄДРПОУ 45291657) здійснити перереєстрацію транспортного засобу тип: сідловий тягач, марка: DAF, модель: XF 480 FT, серійний номер (VIN): НОМЕР_2 , 2021 року випуску за Приватним підприємством "НАФТАТРАНССЕРВІС", як за новим власником транспортного засобу.
6. Стягнути з Головного сервісного центру МВС (адреса: 04052, місто Київ, вул. Лук`янівська, будинок 62; код ЄДРПОУ 40109173) в особі Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях (Філія ГСЦ МВС) (адреса: 49041, Дніпропетровська область, місто Дніпро, пр. Праці, будинок 16; код ЄДРПОУ 45291657) на користь Приватного підприємства "НАФТАТРАНССЕРВІС" (адреса: 50069, Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, вулиця Медова, будинок 48 А; код ЄДРПОУ 30442560) витрати по сплаті судового збору у розмірі 44 021 (сорок чотири тисячі двадцять одну) грн 39 коп.
7. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідні накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 02.02.2026 року.

Суддя М.Є.Літвінова