ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/11390/25 Справа № 205/2982/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:
судді-доповідача    Никифоряка Л.П.,
суддів      Гапонова А.В., Новікової Г.В.,
за участі секретаря судового засідання Сахарова Д.О.,

Учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Тетяна Сергіївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілія Вячеславівна,
розглянув відкрито в залі судових засідань апеляційного суду в м. Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2022року, головуючий у суді першої інстанції Приходченко О.С.
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2021року ОСОБА_5 подав позов в суд проти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору в даній справі позивач визначив: приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу (далі – приватний нотаріус) Батову Т.С. та приватного нотаріуса Кокосадзе Л.В. 
В позові  ОСОБА_5 заявив вимоги:
– визнати недійсною довіреність від 09 лютого 2016року, видану від його імені на ім`я ОСОБА_2 на розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , посвідчену приватним нотаріусом Батовою Т.С. і зареєстровану за реєстровим номером 252;
– визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 17 березня 2016року, укладений між ОСОБА_2 , який діяв від імені ОСОБА_5 , і ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Кокосадзе Л.В. і зареєстрований за реєстровим номером 498;
– скасувати запис про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та просив поновити запис про право власності на спірну квартиру.
Існування таких вимог позивач пов`язував із тим, що йому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29 серпня 1996року належить квартира АДРЕСА_1 . Взимку 2018року він звернувся із заявою про отримання дубліката зазначеного свідоцтва про право власності на квартиру і йому стало відомо, що право власності на підставі договору купівлі-продажу від 27 квітня 2016року, укладеного між невідомими йому особами – ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , було зареєстровано за ОСОБА_4 .
Зазначав, що з приводу шахрайських дій щодо належного ОСОБА_5 нерухомого майна поліція 05 лютого 2019року внесла відомості до ЄРДР за № 12019040650000302 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 КК України. 
Як встановлено досудовим розслідуванням, 09 лютого 2016року приватний нотаріус Батова Т.С. посвідчила довіреність від імені ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 на розпорядження спірною квартирою. Довіреність була посвідчена на підставі паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого Корольовським РВ УМВС України у Житомирській області 21 грудня 2004року, фото в паспорті було іншої особи. Паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 ОСОБА_5 отримав у Ленінському РВ ДМУ УМВС України у Дніпропетровській області 12 травня 2008року.
На запит УДМС Житомирської області надано відповідь, що бланк паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 було оформлено 07 жовтня 1998року на ім`я іншої особи, станом на 30 січня 2020року має статус нечинного документа у зв`язку із втратою.
Вказував, що враховуючи викладене довіреність від 09 лютого 2016року, посвідчена приватним нотаріусом Батовою Т.С., видана на підставі нечинного документа. Приватний нотаріус Батова Т.С. у своїй відповіді від 24 січня 2019року зазначила, що за посвідченням довіреності на розпорядження квартирою АДРЕСА_1 зверталася інша особа з іншим документом, що посвідчує особу (паспортом)
Наголошував, що ОСОБА_5 жодного волевиявлення щодо належної йому власності – спірної квартири не робив. 17 березня 2016року було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири між ОСОБА_2 , який діяв від імені ОСОБА_5 , і ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Кокосадзе Л.В. і зареєстрований в реєстрі за № 498. Зазначений договір було укладено на підставі шахрайських дій, оскільки жодних розпоряджень ОСОБА_5 щодо належного йому майна не давав.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2021року до участі у справі як третю особу залучено ОСОБА_4 .
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2022року замінено позивача ОСОБА_5 на правонаступника ОСОБА_1 та залучено його до участі у справі у зв`язку із смертю ОСОБА_5 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2022року у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з недоведеності заявлених вимог, оскільки позивач не надав належних і допустимих доказів, які доводили б факт того, що ОСОБА_5 не видавав довіреність і її не підписував, тобто не довів що у нього не було волі на наділення іншої особи повноваженнями для розпорядження належним йому нерухомим майном – квартирою АДРЕСА_1 .
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
У листопаді 2022року ОСОБА_1 подав безпосередньо до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2022року.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 висловив вимогу про скасування рішення та просив задовольнити його позов в повному обсязі.
Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягає у тому, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що матеріали справи містять достатньо належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_5 ніколи не підписував довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Батовою Т.С. зареєстровану в реєстрі нотаріальних дій 2016року за №252, а тому є підстави для визнання довіреності недійсною.
Наголошував, що ОСОБА_5 не уповноважував жодних осіб на відчуження належного йому майна та не мав наміру цього робити, отже, є порушення вимог, які містяться в частинах першій – п`ятій статті 203 ЦК України щодо чинності правочину. Відсутність волевиявлення ОСОБА_5 на відчуження належної йому квартири відповідно до частини третьої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу. 
Також заявник вказував, що в такому разі наявні підстави для скасування рішення державного реєстратора.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 заперечила проти апеляційної скарги, заявляла, що обставини якими скаржник обґрунтовував свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору та доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 липня 2024року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2022року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково.
Визнано недійсною довіреність від 09 лютого 2016року, видану від імені ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_2 на розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , посвідчену приватним нотаріусом Батовою Т.С., зареєстровану за реєстровим номером 252.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17 березня 2016року, укладений між ОСОБА_2 , який діяв від імені ОСОБА_5 , і ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Кокосадзе Л.В., зареєстрований за реєстровим номером 498.
Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте приватним нотаріусом Кокосадзе Л.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), від 24 березня 2016року, індексний номер 28906423, щодо державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постановою Верховного Суду від 08 жовтня 2025року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 липня 2024року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2025року справу прийнято до свого провадження та призначено до судового розгляду на 23 грудня 2025року.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа.
Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами
ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29 серпня 1996року на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 .
09 лютого 2016року приватний нотаріус Батова Т.С. посвідчила довіреність, зареєстровану за реєстровим номером 252, якою ОСОБА_5 уповноважив ОСОБА_2 на розпорядження (продаж) належною йому квартирою АДРЕСА_1 .
На підставі договору купівлі-продажу від 17 березня 2016року, укладеного між ОСОБА_2 , який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_5 , і ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Кокосадзе Л.В. і зареєстрованого в реєстрі за №498, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_3 .
На підставі договору купівлі-продажу квартири від 27 квітня 2016року, укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Златовою Н.А. і зареєстрованого в реєстрі за № 4667, право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 .
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2019року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 січня 2021року (справа № 205/1777/19), ОСОБА_5 у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу квартири, скасування запису про державну реєстрацію права власності, визнання права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння та у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 про визнання договору дійсним, визнання добросовісним набувачем відмовлено.
Судові рішення мотивовані тим, що належних, допустимих і достатніх доказів того, що довіреність, яка видана від імені ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_2 на розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , посвідчена приватним нотаріусом Батовою Т.С. 09 лютого 2016року, реєстровий номер 252, з недодержанням сторонами вимог, які встановлені частинами першою – третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України, ОСОБА_5 не надав.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.
29 вересня 2021року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Кейтельгіссер О.М. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_5 
09 грудня 2021року приватний нотаріус видав ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 .
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 20 грудня 2023року призначено у справі судову посмертну почеркознавчу експертизу.
Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи від 20 травня 2024року №3-24 рукописний запис: « ОСОБА_5 » від імені ОСОБА_5 в графі «ПІДПИС» Довіреності від 09 лютого 2016року, яка посвідчена приватним нотаріусом Батовою Т.С. та зареєстрована в реєстрі нотаріальних дій 2016року за № 252, виконаний не ОСОБА_5 , а іншою особою.
Підпис від імені ОСОБА_5 в графі «ПІДПИС» Довіреності від 09 лютого 2016року, яка посвідчена приватним нотаріусом Батовою Т.С. та зареєстрована в реєстрі нотаріальних дій 2016року за № 252 виконаний не ОСОБА_5 , а іншою особою з наслідуванням його справжньому підпису.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині що позивач не надав належних і допустимих доказів, які доводили б факт того, що ОСОБА_5 не видавав довіреність і її не підписував, тобто у нього не було волі на наділення іншої особи повноваженнями для розпорядження належним йому нерухомим майном – квартирою АДРЕСА_1 .
Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, так як судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини, що мають значення для справи та висновки суду першої інстанції, викладені у рішенні не відповідають обставинам справи. 
Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Визначальним для правильного вирішення даної справи є з`ясування питання про те, чи є підстави для визнання довіреності та договору купівлі-продажу недійсними за встановлених обставин у справі.
Скасовуючи постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 липня 2024року та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд зауважив, що апеляційний суд не навів жодного обґрунтування того, що підстави позову у цій справі порівняно зі справою №205/1777/19 змінились, зокрема, не проаналізував зміст заявлених вимог. 
Тож апеляційний суду вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. 
Віндикаційний позов /стаття 387 ЦК України/ це вимога про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння. Мета позову – повернення об`єкта права власності у володіння власника. Ознаки: подається власником або титульним володільцем; стосовно індивідуально визначених речей; зміст позову становить вимога про повернення речі; річ перебуває у володінні іншої особи (відповідача); річ знаходиться у чужому володінні незаконно.
Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
Тож, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав /пункти 10.7-10.10 постанови ВП ВС від 30 червня 2020року у справі № 19/028-10/13, провадження № 12-158гс19/.
Позивачем у віндикаційному позові є власник, який втратив можливість володіння річчю. Відповідачем є фактичний володілець майна без правових підстав – незаконний володілець.
Водночас, відповідно до частини першої статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. 
Негаторний позов /стаття 391 ЦК України/ це вимога власника, який володіє річчю, про усунення перешкод у здійсненні користування і розпорядження нею. Власник, який звертається за захистом, зберігає майно у своєму володінні та вимагає від відповідача припинити протиправні дії щодо свого майна, які не пов`язані із порушенням володіння. Ознаки: подається власником або титульним володільцем; стосовно майна, яке знаходиться у власника (володільця); інша особа заважає користуванню або розпорядженню цією річчю; для створення таких перешкод немає правових підстав.
Об`єктом негаторного позову може бути рухоме або нерухоме майно, що перебуває у власності та фактичному володінні позивача. Зміст негаторного позову становлять вимоги власника (титульного володільця) про усунення порушень, не пов`язаних з позбавленням володіння.
Умовою задоволення негаторного позову є встановлення протиправності дій відповідача. Якщо дії відповідача є правомірними або між сторонами існують договірні відносини негаторний позов задоволенню не підлягає.
Захист прав та інтересів позивача надається судом у формі припинення дій, що порушують право, або відновлення становища, яке існувало до порушення права. Позивач самостійно визначає спосіб, у який він вбачає можливим усунути виявлені порушення.
Віндикаційний та негаторний позови – це класичні види речових позовів. Пред`являються у разі якщо між сторонами спору існують абсолютні (речові) відносини, тобто між позивачем і відповідачем відсутній будь-який договір або недоговірне зобов`язання. Віндикаційні та негаторні вимоги є взаємовиключними – не можуть бути заявлені в одному позові. Визначальний критерій їх розмежування: наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду.
Вказані правові висновки неодноразово підтверджені у постановах Верховного Суду.
Отже, слід дійти висновку, що віндикаційний та негаторний позови є різними за своєю природою, є взаємовиключними і не можуть бути тотожними. 
Як вбачається з рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2019року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 19 січня 2021року у справі № 205/1777/19, ОСОБА_5 просив з-поміж інших вимог витребувати квартиру з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 . Та співвідповідачем відповідно була і фактичний володілець майна ОСОБА_4 .
Тобто, аналізуючи зміст заявлених вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що у справі № 205/1777/19 ОСОБА_5 було заявлено віндикаційний позов. 
У даній же справі ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , заявив негаторний позов, предметом якого є фактичне усунення йому перешкод у здійсненні користування і розпорядження нерухомим майном, шляхом визнання правочинів недійсними та скасування державної реєстрації. Та відповідачами у даній справі є учасники оспорюваних правочинів, а ОСОБА_4 вказана третьою особою.
Тож позов у даній справі та позов у справі № 205/1777/19 не є тотожними, а тому відсутні підстави для закриття провадження у даній справі. У даному випадку судом не буде допущено повторне вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті.
Вирішуючи наявний спір по суті, апеляційний суд виходить з такого.
Відповідно до частини 1 статті 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
Відповідно до частини третьої статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин /ч. 1 ст. 245 ЦК України/.
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін /частина четверта цієї ж статті/.
Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
Згідно з частинами першою другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно із частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Звертаючись до суду із даним позовом, позивач зазначав, що договір купівлі-продажу є недійсним в силу статті 215 ЦК України.
Матеріалами справи встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29 серпня 1996року, право власності на квартиру АДРЕСА_1 належало ОСОБА_5 .
Приватним нотаріусом було посвідчено довіреність, якою ОСОБА_5 уповноважив ОСОБА_2 на розпорядження (продаж) належною йому квартирою та на підставі договору купівлі-продажу укладеного по довіреності від імені ОСОБА_5 право власності на квартиру було зареєстровано за ОСОБА_3 , а пізніше на підставі іншого договору купівлі-продажу право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 .
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 20 грудня 2023року призначено у справі судову посмертну почеркознавчу експертизу. На вирішення експертизи поставлено питання:- Чи виконано підпис та рукописний текст “ ОСОБА_5 ” у довіреності, посвідченій приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Батовою Т.С. 09 лютого 2016року, зареєстрований в реєстрі за №252 - ОСОБА_5 чи іншою особою?
Колегією суддів приймається до уваги, в якості належного та допустимого доказу, наявний у матеріалах справи висновок судової почеркознавчої експертизи № 3-24 від 20 травня 2024року.
Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи №3-24 від 20 травня 2024року рукописний запис: « ОСОБА_5 » від імені ОСОБА_5 в графі «ПІДПИС» Довіреності від 09 лютого 2016року, яка посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Батовою Т.С. та зареєстрована в Реєстрі нотаріальних дій 2016року за №252 виконаний не ОСОБА_5 , а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_5 в графі «ПІДПИС» Довіреності від 09 лютого 2016року, яка посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Батовою Т.С. та зареєстрована в Реєстрі нотаріальних дій 2016 року за № 252 виконаний не ОСОБА_5 , а іншою особою з наслідуванням його справжньому підпису.
Тож колегія суддів вважає, що матеріали справи містять достатні належні та допустимі докази, що ОСОБА_5 не підписував довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Батовою Т.С. зареєстровану в Реєстрі нотаріальних дій 2016року за № 252, а тому є підстави для визнання недійсною цієї довіреності.
Отже підтверджено, що ОСОБА_5 не уповноважував жодних осіб на відчуження належного йому майна, а звідси вбачається порушення вимог, які містяться в статті 203 ЦК України щодо чинності правочину, а саме - вказаний правочин не відповідав дійсному волевиявленню учасника правочину та не є вільним.
Відсутність волевиявлення ОСОБА_5 на відчуження належної йому квартири відповідно до ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу.
Щодо вимог про скасування запису про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та поновлення запису про право власності на спірну квартири, колегія суддів зазначає наступне.
Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено вичерпний перелік рішень суду, на підставі яких здійснюється державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме набуття, зміна або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора.
Рішення суду щодо недійсності правочину не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про державну реєстрацію права власності на відповідний об`єкт.
У разі визнання недійсним договору, що став підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав, слід одночасно заявляти вимогу про скасування вказаного рішення про державну реєстрацію прав. Такі вимоги є відповідним і законним способом судового захисту в даному випадку, оскільки за чинним Цивільним кодексом України право власності виникає з моменту його реєстрації (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018року у справі № 909/968/1).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018року у справі №823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зроблено висновок, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано».
Так, відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній з 16 січня 2020року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.
За загальним правилом, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, державний реєстратор повинен керуватися положеннями Закону № 1952-IV, чинними на момент вчинення ним дій на підставі такого судового рішення.
Абзацом другим частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у чинній нині редакції) передбачено, що якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав.
Чинна нині редакція абзацу другого частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV встановлює, що у разі якщо в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень.
Чинне нині положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV також містить пряму вказівку на те, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав.
Отже, порядок дій державного реєстратора у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення врегульований чинними нині абзацами другим і третім частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV.
Якщо суд дійшов висновку, що право власності позивача було порушено та підлягає поновленню, державний реєстратор повинен одночасно з державною реєстрацією припинення права власності відповідача на відповідне нерухоме майно провести державну реєстрацію набуття права власності на спірне нерухоме майно за позивачем.
При цьому, в силу положень абзацу першого частини третьої статті 26 Закону №1952-IV, відомості про право власності відповідача з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не вилучаються. Задоволення позову є підставою для вчинення державним реєстратором нової реєстраційної дії - внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі судового рішення (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022року у справі № 914/2350/18 (914/608/20).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає що слід скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .
Водночас, позовна вимога про поновлення запису про право власності не буде ефективним способом захисту права, а тому задоволенню не підлягає. 
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Саме з такого розуміння вищезазначених норм процесуального та матеріального права виходить суд апеляційної інстанції та вважає що суд першої інстанції не повно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, документальним доказам дав неповну оцінку, внаслідок чого прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже, суд першої інстанції не виконав вимоги закону про законність рішення суду та саме невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 376 ЦПК України задовольнити частково апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції скасувати із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, які в цій справі складаються із судового збору понесеного позивачем в суді першої та апеляційної інстанції та витрат на проведення судової експертизи, апеляційний суд виходить з наступного.
Згідно статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
За положеннями частин першої, другої та тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Приймаючи до уваги, що у даній справі приймається рішення про часткове задоволення позову, то судовий збір сплачений позивачем у суді першої та апеляційної інстанції, а також витрати на проведення судової експертизи слід стягнути порівну з кожного з відповідачів на користь позивача.
Отже, в порядку розподілу судових витрат, слід стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір по 3 405,00грн з кожного та понесені витрати на проведення судової експертизи по 9 087,36грн з кожного.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, –
У Х В А Л И В: 
Задовольнити частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2022року — скасувати.
Задовольнити частково позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особі: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Тетяна Сергіївна і приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілія Вячеславівна про визнання правочину недійсним, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування запису про державну реєстрацію права власності та поновлення запису про право власності.
Визнати недійсною довіреність від 09 лютого 2016року, видану від імені ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_2 на розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , посвідчену приватним нотаріусом Батовою Т.С., зареєстровану за реєстровим №252.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17 березня 2016року, укладений між ОСОБА_2 , який діяв від імені ОСОБА_5 , та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Кокосадзе Л.В., зареєстрований за реєстровим № 498.
Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте приватним нотаріусом Кокосадзе Л.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 24 березня 2016року, індексний номер: 28906423, щодо державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 .
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір по 3 405,00грн з кожного та понесені витрати на проведення судової експертизи по 9 087,36грн з кожного.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 23 грудня 2025року. 

Судді: