ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2026 року	Львів	Справа № 460/11695/24 пров. № А/857/17273/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В., 
суддів Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій,

суддя у І інстанції Нор У.М., 
час ухвалення рішення не зазначено,
місце ухвалення рішення м. Рівне,
дата складення повного тексту рішення 10 квітня 2025 року,

ВСТАНОВИВ :

30.09.2024 ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просила визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (далі – ГУ ПФУ) про відмову у призначенні пенсії із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” та зобов`язати відповідача призначити позивачці пенсію відповідно до вимог до статті 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” зі зниженням пенсійного віку на 5 років з 19.07.2024.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 10.04.2025 у справі №460/11695/24 позов було задоволено.
При цьому суд першої інстанції виходив із того, що надані позивачкою пенсійному органу документи підтверджують факт її роботи в зоні добровільного гарантованого відселення достатнього періоду, необхідного для призначення пенсії відповідно до статі 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”. Тому рішення про відмову у призначенні такої пенсії є протиправним.
Матеріалами справи підтверджено та не заперечується відповідачем, що на момент звернення позивачки із заявою про призначення пенсії (19.07.2024) вона досягнула 55 річного віку та має необхідний страховий стаж. Отже, позивачка досягнула віку, визначеного Законом України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” із врахуванням зменшення, пропрацювала в зоні добровільного гарантованого відселення понад 10 років та має достатню кількість страхового стажу для призначення пенсії відповідно до статті 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”. 
У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено ГУ ПФУ, яке у своїй скарзі просить його скасувати та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 . Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що за результатом розгляду документів для призначення пенсії визначено періоди проживання: в зоні посиленого радіоекологічного контролю з 29.09.1992 по 31.12.2014 - 22 роки 3 місяці 3 дні, у тому числі станом на 01.01.1993 – 3 місяці 2 дні; страховий стаж складає 29 років 2 місяці 25 днів.
За записами трудової книжки заявниця працювала у Філії «Моноліт» Київського заводу вимірювальної апаратури «Буревісник» з 19.08.1987 по 07.07.1998, яка згідно із довідкою від 25.08.2023 №2308, що видана Клесівською селищною радою, знаходиться в смт. Клесів Сарненського району Рівненської області, території що віднесена до третьої зони добровільного гарантованого відселення. Взаємне зарахування періодів проживання (роботи) в зонах добровільного гарантованого відселення та посиленого радіологічного контролю законодавством не передбачено. Посвідчення потерпілого, який постійно проживає на території зони добровільного гарантованого відселення, до заяви не долучено. Отже рішенням ГУ ПУФ від 26.07.2024 №172650007307 ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у зв`язку з відсутністю необхідного періоду проживання в зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 року - 4 років.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження. 
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 має статус громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4), що підтверджується відповідним посвідчення.
Позивачка звернулася до відповідача із письмовою заявою про призначення пенсії за віком на підставі статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”.
Рішенням від 26.07.2024 №172650007307 ГУ ПФУ відмовило ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком. Оскільки підстав для зниження пенсійного віку, передбачене статтею 55 Закону № 796-ХІІ для осіб, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю, ОСОБА_1 немає, оскільки періоди проживання в зоні посиленого радіоекологічного контролю з 29.09.1992 по 31.12.2014 - 22 роки 3 місяці 3 дні, у тому числі станом на 01.01.1993 – 3 місяці 2 дні.
Не погоджуючись з таким рішенням ГУ ПФУ, ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду із позовом, що розглядається.
При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі – Закон №796-XII).
Відповідно до статті 9 зазначеного Закону особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є:
1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків;
2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи;
3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт;
4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.
До потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать, зокрема, особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років (пункт 4 частини 1 статті 11 Закону №796-XII).
Відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Згідно з пунктом 2 статі 55 Закону № 796-ХІІ особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років, мають право на зниження пенсійного віку на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.
При цьому початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Тобто, обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі частини 2 статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є факт проживання та (або) праця такої особи у зоні радіологічного контролю протягом певного періоду часу з моменту аварії до 01 січня 1993 року.
Як слідує з матеріалів справи, ГУ ПФУ відмовило ОСОБА_2 у призначенні пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з огляду на те, що станом на 01.01.1993 позивачці зараховано лише період проживання з 29.09.1992 по 01.01.1993, що становить 3 місяці 2 дні.
Із цього приводу апеляційний суд зазначає таке.
На підтвердження факту проживання та праці на території посиленого радіоекологічного контролю, позивачем надано посвідчення громадянина (громадянки), який постійно проживав на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4) Серії НОМЕР_1 ; довідку від 22.07.2024 № 176/01-21, що видана Центром надання адміністративних послуг Сарненської міської ради Рівненської області, у якій зазначено період проживання ОСОБА_1 з 29.09.1992 по 20.01.1999, з 20.01.1999 по 23.12.2010 та з 23.12.2010 по даний час в м. Сарни Рівненської області, яке згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 № 106 “Про організацію виконання постанов Верховної ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР “Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи” та “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” відноситься до зони посиленого радіологічного контролю (4 зона).
Окрім того, відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_2 заявниця працювала у Філії “Моноліт” Київського заводу вимірювальної апаратури “Буревісник” з 19.08.1987 по 07.07.1998. Київський завод вимірювальної апаратури “Буревісник” відповідно довідки від 25.08.2023 № 2308, виданої Клесівською селищною радою, смт. Клесів, Сарненського району, Рівненської області, знаходиться на території що віднесена до зони добровільного гарантованого відселення (постанова Кабінету Міністрів УРСР від 23.07.1991 № 106).
При цьому апеляційний суд звертає увагу, що робота в смт. Клесів не унеможливлює проживання позивачки в м. Сарни з огляду на близьку відстань між населеними пунктами (24 км). Окрім того, смт. Клесів знаходиться на території, що віднесена до зони добровільного гарантованого відселення, що аж ніяк не відноситься до чистої зони.
Додатково позивачкою додано нотаріально завірену заяву ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про підтвердження факту проживання позивачки з 25.07.1987 по 1992 рік в АДРЕСА_1 .
Таким чином слід погодитись із висновком суду першої інстанції про протиправність та необхідність скасування прийнятого пенсійним органом рішення №172650007307 від 26.07.2024 та відповідно зобов`язання ГУ ПФУ призначити ОСОБА_1 пенсію із зменшенням пенсійного віку за нормами статті 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” з 19.07.2024.
Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2025 року у справі № 460/11695/24 – без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. Я. Качмар