ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5779/25 Справа № 204/3637/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Чудопалова С. В. Доповідач - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Петешенкова М.Ю., Свистунової О.В.
при секретарі – Пікос А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2 на заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 про виділ в натурі спільної часткової власності та встановлення порядку користування земельною ділянкою, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2024 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про виділ в натурі спільної часткової власності та встановлення порядку користування земельною ділянкою. 
Позов мотивовано тим, що позивачу на підставі договору дарування від 08.04.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бойченко Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 2724, належить 46/100 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (витягу з Державного реєстру речових прав від 07.05.2008 № 16339541, витяг з Державного реєстру речових прав №18741067). Зазначене домоволодіння складається в цілому з: житлового будинку «А-1» (загальна площа 54,5 кв.м., житлова площа 30,9 кв.м.), житловий будинок «Б-1», прибудова «б-2», підвальний поверх «пд», мансардний поверх «мс», ганок «б-1», ганок «б-3» (загальна площа 305,8 кв.м., житлова площа 122,3 кв.м.), гараж «В», убиральня «Г», убиральня «Д», душ «Е», сарай «Ж», гараж «З», споруди №1-13, І, ІІ. 
Іншими співвласниками вказаного об`єкта нерухомості, яке перебуває у спільній частковій власності, є: ОСОБА_3 (47/100 часток) та ОСОБА_4 (7/100 часток). Вказує, що не дивлячись на те,що співвласники фактично користуються своїми частками окремо та які є ізольовані від частки, якою користується позивач, мають окремий вхід та земельна ділянка на якій розташовані споруди фактично поділена парканом, співвласники не досягли згоди щодо нотаріального укладення договору поділу (виділу) майна в натурі. Крім того, позивачка просила встановити їй порядок користування земельною ділянкою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 940 кв.м., згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №23-01-10/2023 від 21.11.2023 року, тобто виділити у користування частину земельної ділянки в окреме користування площею 430 кв.м. (позначену зеленим кольором), у т.ч.: під гаражем «Г», сараєм «Ж», душем «Е» та вбиральнею «Д». З метою безперешкодного володіння, користування, та розпорядження нерухомим майном, що перебуває у спільній частковій власності, просить суд виділити у натурі 46/100 часток із майна та встановити порядок користування земельною ділянкою, за адресою: АДРЕСА_1 , а тому вона вимушена звернутися до суду із вказаними вимогами.
Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2025 року у задоволенні позов у відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що позивачем жодним чином не доведено наявності технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна, що є предметом спору, а також оптимально можливого поділу цього майна з урахуванням часток співвласників. Також позивачем не надано доказів звернення до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 стосовно виділу житлового будинку та порядок користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 . в окремі об`єкти нерухомості, що дає змогу вирішити спір в судовому порядку.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги а повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 08.04.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бойченко Т.М.. та зареєстрованого в реєстрі за № 2724, належить 46/100 частини житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається житлового будинку «А-1» (загальна площа 54,5 кв.м., житлова площа 30,9 кв.м.), житловий будинок «Б-1» (загальна площа 305,8 кв.м., житлова площа 150,8 кв.м.), гараж «В», убиральня «Г», убиральня «Д», душ «Е», сарай «Ж», споруди №1-13, І, ІІ. (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №18741067, виданий 07.05.2008 року КП «Дніпропетровське міжрайонне БТІ» Дніпропетровської обласної ради» на підставі договору дарування серії ВКЕ №067076 від 08.04.2008 року).
При цьому, інша 47/100 та 7/100 частини будинку АДРЕСА_1 належать відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що вбачається з долучено до матеріалів справи витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №326018174 від 16.03.2023 року.
Згідно технічного паспорта від 30.05.2023року, вбачається, що житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , складається з : «А-1» (загальна площа 54,5 кв.м., житлова площа 30,9 кв.м.), житловий будинок «Б-1», прибудова «б-2», підвальний поверх «пд», мансардний поверх «мс», ганок «б-1», ганок «б-3» (загальна площа 305,8 кв.м., житлова площа 122,3 кв.м.), гараж «В», убиральня «Г», убиральня «Д», душ «Е», сарай «Ж», гараж «З», споруди №1-13, І, ІІ.
Згідно Акту розподілу часток № 00229_23 від 15.05.2023 року вказано, що інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_6 проведено обстеження домоволодіння, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 . Домоволодіння складається з: «А-1» (загальна площа 54,5 кв.м., житлова площа 30,9 кв.м.), житловий будинок «Б-1», прибудова «б-2», підвальний поверх «пд», мансардний поверх «мс», ганок «б-1», ганок «б-3» (загальна площа 305,8 кв.м., житлова площа 122,3 кв.м.), гараж «В», убиральня «Г», убиральня «Д», душ «Е», сарай «Ж», гараж «З», споруди №1-13, І, ІІ.
Зазначено, що згідно фактичному користуванню ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить: житловий будинок (загальна площа 54,5 кв.м., житлова площа 30,9 кв.м.), частина житлового будинку «Б-1», прибудова «б-2», підвальний поверх «пд», мансардний поверх «мс», а саме група приміщень З (загальна площа 136 кв.м., житлова площа 60 кв.м.), ганок «б-1», вбиральня «Г», гараж «З», споруди №1-13, І, ІІ.
Згідно фактичному користуванню ОСОБА_1 належить: житловий будинок «Б-1», прибудова «б-2», підвальний поверх «пд», мансардний поверх «мс», а саме група приміщень 2 (загальна площа 169,8 кв.м., житлова площа 62,3 кв.м.), ганок «б-3», гараж «В», убиральня «Д», душ «Е», сарай «Ж», споруди №1-3, 5-8, ІІ.
Відповідно до висновку експерта за результатами проведеної будівельно-технічної експертизи № 23-01-10/2023 від 21.11.2023 року, складеного ТОВ «Бюро незалежної судової експертизи України» експертом Тернових В.А., з технічної точки зору запропоновано ОСОБА_1 варіант порядку користування частину земельної ділянки в окреме користування площею 430 кв.м. (позначену зеленим кольором), у т.ч.: під гаражем «Г», сараєм «Ж», душем «Е» та вбиральнею «Д».
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем жодним чином не доведено наявності технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна, що є предметом спору, а також оптимально можливого поділу цього майна з урахуванням часток співвласників. Також позивачем не надано доказів звернення до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 стосовно виділу житлового будинку та порядок користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 . в окремі об`єкти нерухомості, що дає змогу вирішити спір в судовому порядку.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з ч.1 ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Поняття спільної часткової власності визначено у частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.
Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.
Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.
Згідно з ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
Статтею 367 ЦК України передбачено право співвласників поділити в натурі між ними майно, що перебуває в спільній частковій власності.
Відповідно до ч. 2 ст. 367 ЦК України у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.
Відповідно до ст. 364 ЦК України власник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
За змістом ст. 364 ЦК України, виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.
Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.
Системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави дійти висновку, що у спорах про поділ домоволодіння в натурі учасникам спільної часткової власності може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) житлового будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.
Отже, частка, яка виділяється, повинна бути саме окремим об`єктом нерухомого майна, як і частка, яка залишається в іншого власника (власників), у розумінні статті 181 ЦК України. Внаслідок виділу частки з нерухомого майна утворюється два самостійних об`єкта майна.
Доводи апеляційної скарги про те, що незалежно від висновку щодо обґрунтованості вимог про виділ частки із житлового будинку у суду першої інстанції були наявні всі правові та фактичні підстави для задоволення позовних вимог щодо визначення порядку користування земельною ділянкою,посилаючись при цьому на висновок Верховного Суду від 20 січня 2025 року у справі № 509/1939/20, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки в тій справі спір був виключно щодо користування земельної ділянкою, тоді як в даній справі наявний спір в тому числі й про виділу натурі житлового будинку.
Доводи апеляційної скарги про те, що сам факт звернення одного зі співвласників із позовом про виділ майна в натурі та заперечення чи відсутність згоди із поділом з боку відповідачів вже переконливо доводить існування спору про право, який має бути вирішений судом з дотриманням принципів цивільного судочинства, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки як вірно встановлено судом першої інстанції звертаючись до суду з вимогами про поділ житлового будинку в натурі та виділення відповідних приміщень, позивач повинна у передбачений законом спосіб довести таку можливість, а саме шляхом надання суду відповідного висновку експерта, який здійснений на її замовлення, або подання клопотання про призначення такої експертизи судом. 
Заявлене в апеляційній скарзі клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи, колегія суддів відхиляє, оскільки таке клопотання не було заявлено в суді першої інстанції, як і не було заявлене в судових засіданнях в суді апеляційної інстанції.
Суд першої інстанції чітко вказав підстави для відмови у позові, які відповідають нормам чинного законодавства та з якими погоджується колегія суддів.
Інші доводи апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення суду.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Рішення, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

У Х В А Л И Л А : 

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2 — залишити без задоволення.
Заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 09 грудня 2025 року.
Повний текст постанови підготовлено 15 грудня 2025 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді М.Ю. Петешенкова

О.В. Свистунова