Справа №295/198/25
Категорія 29
2/295/33/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.01.2026 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира
в складі головуючого судді Лєдньова Д.М.
секретар Желєва Т.Г.
розглянув матеріали справи за позовом керівника Коростенської окружної прокуратору Житомирської області в інтересах держави в особі Житомирської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участі третьої особи - Головного сервісного центру МВС, про визнання недійсним договору, застосування наслідків недійсності правочину,- 

встановив:

 
Прокурор звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати недійсним, за ознаками укладення без наміру створення юридичних наслідків, договір купівлі-продажу транспортного засобу - Toyota Highlander, VIN-5 НОМЕР_1 , 2016 року випуску, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , застосувати наслідки недійсності договору.
В обгрунтування вимог прокурор вказує, що у провадженні СВ Коростенського РУП ГУНП в Житомирській області перебувало кримінальне провадження № 12022060490000534, відомості по якому внесено до ЄРДР 12.10.2022 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 3, 4, 5 ст. 191, ч.1 ст. 366 КК України.
В ході досудового розслідування 28.10.2023 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 366, ч.ч. 3, 4, 5 ст. 191 КК України.
З метою забезпеченя виконання можливого покарання у виді конфіскації майна, а також відшкодування шкоди, завданої злочином, слідчий у кримінальному провадженні 09.11.2022 року звернувся до суду із клопотаням про накладення арешту на майно, в тому числі: транспортного засобу - Toyota Highlander, 2016 року випуску.
Ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 21.11.2022 року у задоволенні клопотання слідчого відмовлено.
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 08.03.2023 року апеляційну скаргу задоволено частково, скасовано ухвалу слідчого судді Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 21.11.2022 року, постановлено нову, якою вирішено питання про накладення на частину із заявленого у клопотанні майна, оскільки на час розгляду апеляційної скарги автомобіль Toyota Highlander, 2016 року випуску, був відчужений та не перебував у власності ОСОБА_1 .
Прокурор зазначає, що 19.11.2022 року між ОСОБА_1 та його дружиною – ОСОБА_2 , укладено договір купівлі-продажу відповідного автомобіля з визначенням вартості транспортного засобу 500 000,00 грн.
За твердженням прокурора, договір характеризується ознаками фіктивності, оскільки. за вищезгаданих обставин, не направлений на реальне настання правових наслідків, спрямований на уникнення матеріальної відповідальності, є проявом недобросовісної поведінки.
Прокурор звертає увагу на фактичній «ліквідації» майна, яке можливо було б конфіскувати та за рахунок якого відшкодувати шкоду, завдану місцевому бюджету на суму 699 233,86 грн., що у свою чергу, є порушенням прав Житомирської обласної адміністрації.
Так, ОСОБА_3 , перебуваючи на посаді начальника Управління дорожнього будівництва та інфраструктури Житомирської обласної державної адміністрації, будучи службовою особою, видав завідомо неправдиві офіційні документи, необхідні для проведення розрахунку за виконані роботи, та зловживаючи своїм службовим становищем, діючи за попередньою змовою, заволодів частиною бюджетних коштів, що призначались на виконання будівельних робіт по об`єкту «Капітальний ремонт дороги по вул. Сергія Кемського м. Коростені Житомирської області».
В підставу повноважень на звернення із позовом прокурор зауважує на необхідності відшкодування збитків, завданих бюджету Житомирської обласної державної адміністрації.
Прокурор акцентує, що 03.09.2024 року керівником Коростенської окружної прокуратури направлено лист до Житомирської обласної державної адміністрації, яким повідомлено про порушення законодаства під час укладення договору купівлі-продажу від 19.11.2022 року, надано час для самостійного вжиття заходів реагування щодо визнання в судовому порядку недійсним правочину.
Житомирська обласна державна адміністрація у розумний строк з позовом до суду не звернулась, про вжиті заходи не повідомила.
Вказуючи на фактичне невжиття компетентним органом дієвих заходів прокурор просить задовольнити позов, визнати недійсним договір купівлі-продажу від 19.11.2022 року, застосувати наслідки недійсності правочину, відшкодувати судові витрати.

Під час судового розгляду сторона відповідачів зауважила на відсутності підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі Житомирської обласної державної адміністрації з огляду на фактичну недоведеність ухилення такого органу як повноважної особи від самостійного захисту порушених або невизнаних прав.
Відповідні учасники звертали увагу на тотожності вихідних номерів корреспонденції, скерованій прокуратурою на відділ державної реєстрації актів цивільно стану із запитом про наданя інформації та, відповідно, - до Житомирської обласної державної адміністрації із повідмленням про необхідність самостійного усунення порушень, що, на думку осіб, свідчить про ненаправлення вимоги про вжиття заходів.

На адресу суду 16.11.2025 року надійшли додаткові пояснення прокурора, в яких наголошується на подвійній природі правомочностей прокурора на звернення з відповідним позовом.
Вказано, що інкриміноване ОСОБА_1 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 191, ч. 4 ст. 191, ч. 5 ст. 191 КК України КК України є особливо тяжким злочином проти власності, за вчинення якого санкцією вказаної статті передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна. 
З метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально правового характеру щодо фізичної особи ст. 170 КПК України передбачено можливість застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як накладення арешту на майно. 
Згідно із вказаною вище нормою завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, знищення, перетворення, відчуження. 
Шляхом укладення оспорюваного правочину ОСОБА_1 , перебуваючи в статусі підозрюваного у кримінальному провадженні №12022060490000534 від 12.10.2022 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 191, ч. 4 ст. 191, ч. 5 ст. 191 КК України, намагався уникнути конфіскації майна, а саме транспортного засобу, шляхом відчуження майна іншій особі ОСОБА_2 .
Таким чином, звернення прокурора до суду у цих спірних правовідносинах спрямовано саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про забезпечення можливої конфіскації майна особи, яка обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочину.
За твердженням прокурора, інший орган, повноважний звернутись до суду із запитом держави на збереження майна, передбаченого до конфіскації, тобто заявити вимоги про визнання недійсним договору про відчуження такого майна, є відсутнім.
Одночасно, прокурор повторно вдається до висловлення позиції щодо завдання кримінальним правопорушенням збитків Житомирській обласній державній адміністрації, що, за відсутності належного реагування повноважної особи, є підставою для звернення прокурора до суду.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 4 ЦПК України передбачено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Передумовою участі органів та осіб в цивільному процесі є набуття ними цивільного процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право представляти інтереси інших суб`єктів, та наявність процесуальної правосуб`єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність.
Згідно з пунктом 3 частини першої та частиною другою статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.
На прокуратуру покладаються функції представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених Законом України «Про прокуратуру» та ЦПК України.
Прокуратура виконує функцію нагляду за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами виключно у формі представництва інтересів громадянина або держави в суді.
Прокурор під час звернення до суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргою зобов`язаний обґрунтувати та надати належні докази наявності підстав для представництва інтересів держави в суді, що є обов`язковою умовою для виникнення у прокурора права на звернення до суду. При цьому, для встановлення наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в судах, у кожному конкретному випадку суди перевіряють доводи всіх сторін щодо наявності чи відсутності підстав для такого представництва.
Відповідно до ч.ч. 3, 4 статті 23 вказаного Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
За змістом ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.
Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц.
Організація, повноваження та порядок діяльності місцевих державних адміністрацій визначається Конституцією України, Законом України «Про місцеві державні адміністрації».
Відповідно до п.4 ч.1 ст. 2 місцеві державні адміністрації в межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці забезпечують: підготовку та схвалення прогнозів відповідних бюджетів, підготовку та виконання відповідних бюджетів. 
Згідно з п.8 ч.1 ст. 20 Закону місцева державна адміністрація здійснює управління автомобільними дорогами загального користування місцевого значення в межах адміністративно-територіальної одиниці.
У відповідності до ст. 13 Закону до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить вирішення питань: забезпечення законності, охорони прав, свобод і законних інтересів громадян; соціально-економічного розвитку відповідних територій; бюджету, фінансів та обліку.
Для реалізації наданих повноважень місцеві державні адміністрації мають право звертатися до суду та здійснювати інші функції і повноваження у спосіб, передбачений Конституцією та законами України (ст.28 Закону).
Отже, судом здобуто висновок про наявність у Житомирської обласної державної адміністрації повноважень на захист інтересів держави за сферою підготовки та виконання бюджетів.
Слід звернути увагу, що в даному випадку для представництва інтересів держави прокурор, крім наведених доводів щодо бездіяльності повноважного органу, одночасно зазначив про відсутність органу, до компетенції якого віднесені функції в частині захисту законних інтересів держави у правовідносинах, пов`язаних із забезпеченням передбаченого до виконання рішення суду про конфіскацію майна. Суд акценту, що відповідний довід прокурора підлягає перевірці незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на повідомлення органу, уповноваженого на виконання функцій держави за сферою бюджетного контролю про необхідність вжиття заходів на усунення порушень, оскільки виступає додатковим ствердженням про наявність права на звернення до суду. 
За обставинами виниклого спору запит прокурора, який звернувся до суду в інтересах держави з вимогою приведення сторін за укладеним договором до первісного становища з метою поновлення порушених прав, характеризується певним дуалізмом, що полягає в існуванні двох аспектів для звернення прокурора: на захист інтересів держави в особі органу, повноважного на виконання функцій за сферою бюджетного планування, та самостійно – за відсутності органу з компетенцією контролю у сфері забезпечення передбаченого покарання у виді конфіскації майна.
З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для залишення позову без розгляду.

При вирішені спору по суті заявлених вимог суд наводить відомості про висловлену відповідачами, представником третьої особи позицію.
Так, у поданому відповідачем ОСОБА_2 відзиві на позовну заяву звертається увага на відсутності у заявлених прокурором вимог ефективного способу захисту порушеного права. Підкреслено, що згідно з ч.ч.1,2 ст.64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки. 
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст.60 СК України). 
Відповідно до ч.3 ст.73 СК України, при відшкодуванні шкоди, завданої кримінальним правопорушенням одного з подружжя, стягнення може бути накладено на майно, набуте за час шлюбу, якщо рішенням суду встановлено, що це майно було придбане на кошти, здобуті внаслідок вчинення кримінального правопорушення. 
За твердженням учасника, автомобіль Toyota Highlander, VIN5TDYKRFH2GS164856, 2016 року випуску, в силу імперативних приписів СК України як був об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , так ним і залишиться, що свідчить про неефективність обраного прокурором способу захисту, який не призведе до відновлення порушених прав. В разі задоволення позову автомобіль не стане особистою власністю ОСОБА_1 , залишиться у спільній власності подружжя, що виключатиме можливість застосування конфіскації на таке майно.

Представник третьої особи у наданих поясненнях на позов зазначив, що не оспорює будь-чиє право власності на транспортний засіб, оскільки не є органом, який здійснює реєстрацію прав власності, а лише виконую свої повноваження відповідно до ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» (далі– Закон) та п. 3 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388.
Підкреслено, що реєстрація, перереєстрація транспортного засобу має певні особливості, а законодавством України чітко визначено перелік документів, які підтверджують правомірність набуття та за яких умов вчиняються реєстраційні дії.
Представник зауважує на відсутності підстав для відмови у проведенні реєстрації транспортного засобу на підставі вчиненої відповідачами угоди, наголошує на тому, що державна реєстрація (перереєстрація), зняття з обліку транспортних засобів скасовується, зокрема, у разі визнання недійсним правочину, на підставі якого проводилася державна реєстрація (перереєстрація), зняття з обліку транспортного засобу.

В судовому засіданні учасники підтримали вимоги та заперечення, викладені у письмових заявах по суті спору.
Відповідач ОСОБА_1 зазначив, що відчуження автомобіля на користь дружини пов`язувалось з необхідністю убезпечення членів його сім`ї в умовах воєнного стану, з можливістю виїхати за межі території України на транспортному засобі в разі активізації бойових дій.
Учасник заперечував грунтовність пред`явленого обвинувачення у кримінальному провадженні, просив відмовити у задоволенні позову.

Судом встановлено наступні обставини.
Так, 19.11.2022 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу, за умовами якого ОСОБА_2 як покупець набула у власність автомобіль TOYOTA HIGHLANDER, д.н.з. НОМЕР_2 , VIN-код НОМЕР_3 , 2016 року випуску. Вартість відчуженого автомобіля визначена в розмірі 500 000,00 грн.
Зі змісту відповіді Коростенського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Коростенському району Житомирської області слідує, що 31.05.2003 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (актовий запис № 578).

Відповідно до ч.1 ст. 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки.
Згідно з ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.
У відповідності до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Частинами першою-п`ятою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частинами першою, другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.
Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.
У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) вказано, що «фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».
При вирішені питання щодо наявності умислу в учасників правочину на його укладення з метою досягнення інших прихованих цілей суд надає оцінку відомостям про характер та час подій, що супроводжували укладення договору, взаємовідносини між його сторонами, грунтовну потребу учасників у набутті зазначених за договором прав, пов`язані із цим дані щодо подальшого утримання та/або використання відчуженого майна відповідними особами.
Судом встановлено, що 28.10.2023 року у кримінальному провадженні № 12022060490000534 від 12.10.2022 ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 3, 4, 5 ст. 191 КК України.
Ухвалою Коростенського міськрайонного суду від 21.11.2022 у задоволенні клопотання заступника начальника СВ Коростенського РУП ГУНП в Житомирській області Кавецького О.І. про арешт майна підозрюваного відмовлено за безпідставністю.
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 08.03.2023 апеляційну скаргу прокурора задоволено частково. Постановлено нову ухвалу, якою частково задоволено клопотання заступника начальника СВ Коростенського РУП ГУНП в Житомирській області Кавецького О.І. та накладено арешт на майно підозрюваного ОСОБА_1 , а саме на 1/3 квартири загальною площею 61,75 м2 з реєстраційним номером майна 6218702, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ., та автомобіль марки TA-HO V0, д.н.з. НОМЕР_4 , VIN-код НОМЕР_5 , 2014 року випуску у виді заборони відчуження та розпорядження вказаним майном.
За змісту ухвали Житомирського апеляційного суду від 08.03.2023 року слідує, що автомобіль марки автомобіль марки TOYOTA HIGHLANDER, д.н.з. НОМЕР_2 , VIN-код НОМЕР_3 , 2016 на час розгляду апеляційної скарги не перебуває власності підозрюваного.
Надаючи оцінку дослідженим доказам за внутрішнім переконанням суд приходить до висновку про відсутність справжнього волевиявлення учасників договору на досягнення обумовлених у ньому наслідків, фактичне спрямування вчинюваного договору на виведення майна з кола об`єктів, передбачених до вилучення при конфіскації майна.
Слід звернути увагу, що договір купівлі-продажу автомобіля укладено між подружжям в умовах достеменної обізнаності підозрюваного щодо звернення слідчого із клопотанням про накладення арешту на майно. 
В судовому засіданні на уточнююче запитання суду відповідач підтвердив, що про судовий розгляд клопотання про накладення арешту був повідомлений.
Отже, процесуальний статус ОСОБА_1 у кримінальному провадженні на відповідний період, дата вчинення оспорюваного договору, а також відсутність вагомих даних про нагальну необхідність термінового укладення договору між подружжям свідчить про намагання учасників відвернути матеріально небажані наслідки, вдатись до формальної зміни володільця майна. Суд не визнає грунтовними доводи відповідача про намір убезпечити родину в умовах воєнного стану шляхом відчуження автомобіля.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
З огляду на викладені обставини, суд вважає необхідним визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу від 19.11.2022 року, застосувати наслідки недійсності договору.
На підставі ст. 141 ЦПК України підлягають до стягнення з відповідачів витрати зі сплати судового збору в сумі 1514,00 грн. з кожного.
Керуючись ст.ст. 141, 258-279 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу - Toyota Highlander, VIN-5 НОМЕР_1 , 2016 року випуску, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 19.11.2022 року, застосувати наслідки недійсності договору.
Стягнути з ОСОБА_1 , проживає: АДРЕСА_1 на користь Житомирської обласної прокуратури судовий збір в сумі 1514,00 грн.
Стягунти з ОСОБА_2 , проживає: АДРЕСА_1 на користь Житомирської обласної прокуратури судовий збір в сумі 1514,00 грн.
Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. 

Суддя: Д.М.Лєдньов