ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

20 січня 2026 року 	м.Суми	

Справа №591/1208/24 
Номер провадження 22-ц/816/43/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів - Криворотенка В. І. , Сізова Д. В. 
з участю секретаря судового засідання – Овчаренко М.В.

у присутності :
представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Ейсмонта Євгена Анатолійовича, 
представника відповідача ФОП ОСОБА_2 – адвоката Тітаренка Олексія Олександровича, 

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , яка подана його представником – адвокатом Тітаренком Олексієм Олександровичем, 
на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 30 грудня 2024 року у складі судді Сидоренко А.П., ухваленого в м. Суми, повне судове рішення складено 13 січня 2025 року, 
в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 

у с т а н о в и в :

06 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 11 січня 2022 року вона була прийнята ФОП ОСОБА_2 на роботу на посаду менеджера (управителя) персоналу. З початком широкомасштабного вторгнення 11 березня 2022 року вимушена була залишити територію України. Відповідач повідомив, що трудові відносини з позивачем призупинені до закінчення військового стану. Наскільки відомо позивачці, відповідач також залишив територію України.
25 квітня 2023 року позивачка повернулася в Україну. Відповідач в телефонному режимі підтвердив, що трудові відносини все ще призупинені. Наприкінці весни 2023 року позивачка завагітніла. На початку 2024 року, маючи на меті оформити декретну відпустку, відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами та відповідні соціальні виплати, вона звернулася до органів пенсійного фонду, працівники якого повідомили про те, що позивачку звільнено з роботи за згодою сторін.
12 січня 2024 року позивачка направила засобами поштового зв`язку рекомендованого листа відповідачу, в якому просила надати копію наказу про звільнення, копію документа щодо згоди позивача на звільнення, копію наказу про призупинення трудових відносин, а також відомості про нараховану заробітну плату за весь період роботи із зазначенням розміру середньоденної заробітної плати, однак відповідач лист не отримав.
20 січня 2024 року в особистому кабінеті порталу Пенсійного фонду в записах щодо роботи позивачки зазначено, що 31 березня 2023 року вона була звільнена за згодою сторін, п.1 ст. 36 КЗПП, наказ №5/23 від 31 березня 2023 року.
Позивачка зазначає що жодної заяви про звільнення з роботи не подавала, в будь-який інший спосіб своє волевиявлення на звільнення не виявляла. Розрахунок при звільненні не отримувала. Жодним способом ані засобами поштового зв`язку, ані електронною поштою чи месенджерами накази про звільнення чи призупинення трудових відносин з відповідачем не отримувала.
Відтак вважає своє звільнення незаконним та просить суд поновити її на роботі. 
Позивач копію наказу про звільнення не отримувала, лист з проханням видати копію наказу відповідач не виконав. Про ймовірне звільнення дізналася 10 січня 2024 року, 20 січня 2024 року на порталі пенсійного фонду в особистому кабінеті дізналася про підставу звільнення та реквізити наказу. 
Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просила визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду, поновити строк, прийняти позовну заяву до розгляду; визнати незаконним наказ № 5/23 від 31 березня 2023 року про звільнення її з роботи; поновити позивачку на роботі у відповідача на посаді менеджер (управитель) персоналу; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу виходячи з середньоденної заробітної плати 302 грн 83 коп., покласти судові витрати на відповідача.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 30 грудня 2024 року, з урахуванням ухвали цього суду від 13 лютого 2025 року, поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2 про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позовні вимоги ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Ейсмонта Є.А. до ФОП ОСОБА_2 про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено.
Визнано незаконним наказ № 5/23 від 31 березня 2023 року ФОП ОСОБА_2 про звільнення ОСОБА_3 на підставі п. 8-3 ст. 36 КЗпП України
Поновлено ОСОБА_1 на посаді менеджера (управителя) з персоналу з 31 березня 2023 року.
Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 березня 2023 року по 30 грудня 2024 року в сумі 138393 грн 31 коп. При виплаті суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснити утримання податків та інших обов`язкових платежів.
Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 2457 грн 53 коп.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ФОП ОСОБА_2 , діючи через свого представника – адвоката Тітаренка О.О., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що позивачкою без поважних на те причин пропущено строк звернення до суду з даним позовом. Копія оскаржуваного наказу направлялася позивачці засобами зв`язку, а саме месенджером Viber, але переписка не збереглася. Відповідач був позбавлений можливості надіслати паперову копію наказу поштовим зв`язком, адже позивач зареєстрована на непідконтрольній Україні території. Звертає увагу на те, що позивачкою в період з 02 липня 2023 року в особистому кабінеті на порталі Пенсійного фонду України систематично формувалися довідки за формою ОК -5 та формою ОК-7, а інформація, яка зазначена в цих довідка свідчить про те, що позивач була обізнана про факт припинення трудових відносин. На переконання заявника апеляційної скарги, поновлюючи позивачу строк звернення до суду з цим позовом, суд першої інстанції фактично встановив, що цей строк позивачем було пропущено, однак не зазначив які саме причини він визнав поважними для його поновлення.
Вказує на те, що судом першої інстанції було проігноровано фактичну зміну позивачем підстав позову в частині визнання незаконним наказу про її звільнення, без дотримання встановленого нормами ЦПК України порядку. 
Вважає, що факт обізнаності відповідача з перебуванням позивача за кордоном не є тотожним обізнаності з причинами відсутності на роботі позивача. Судом не взято до уваги те, що відповідачем порушувалося питання про прибуття позивачки на роботу, в тому числі і шляхом організації робочого місця за кордоном. Починаючи з вересня 2022 року позивач ігнорувала повідомлення ОСОБА_4 про необхідність вийти на роботу, позивач відмовлялася надавати інформацію про місце її фактичного перебування. 
Стверджує також, що судом першої інстанції не була надана належна оцінка акту від 31 березня 2023 року, тим більш, що позивач не заперечує факт відсутності її на роботі починаючи з 24 лютого 2022 року. 
Позивачем, у визначений апеляційним судом строк, відзиву на апеляційну скаргу подано не було. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги представника позивача, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що 11 січня 2022 року ОСОБА_1 була прийнята відповідачем ФОП ОСОБА_2 на роботу на посаду менеджера (управителя) персоналу, що підтверджується копією трудової книжки (т. І, а.с.5).
З копії витягу з реєстру територіальної громади від 19 січня 2024 року вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (т. І, а.с.7).
16 вересня 2023 року ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_5 та змінила прізвище на ОСОБА_6 , що підтверджується копію свідоцтва про шлюб (т. І, а.с.9).
З копії витягу з Індивідуальних відомостей за формою ок-5 вбачається, що ОСОБА_1 звільнено з ФОП ОСОБА_2 за ст. 36 п.1 КЗпП (наказ №5/23 від 31 березня 2023 року) (т. І, а.с. 8).
12 січня 2024 року ОСОБА_7 зверталася з письмовою заявою на адресу ФОП ОСОБА_8 , в якій просила надати письмово відомості про те, чи перебуває на даний час вона на посаді менеджера (управителя) персоналу в ФОП « ОСОБА_2 », на яку була прийнята 11 січня 2022 року. Також, просила повідомити, чи залишається на даний час вона працевлаштованою в ФОП « ОСОБА_2 » на посаді менеджера (управителя) персоналу, чи призупинялась дія її трудового договору в період з 24 лютого 2022 року по теперішній час, на підставі якого наказу (розпорядження). У разі її звільнення просила надати в її адресу копії документів та відомості про її заробітну плату з зазначенням розміру середньоденної заробітної плати. Відповідь просила надіслати за адресою, АДРЕСА_2 (т. І, а.с.10).
Згідно копії наказу (розпорядження) № 5/23 від 31 березня 2023 року, вбачається, що ОСОБА_3 звільнено з посади менеджера (управителя) з персоналу на підставі п.8-3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з відсутністю працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль (т. І, а.с.34).
З довідки ФОП ОСОБА_2 від 28 лютого 2024 року № С0000000001 вбачається, що ОСОБА_3 працювала в ФОП ОСОБА_2 у період з 11 січня 2022 року по 31 березня 2023 року на посаді менеджер (управитель) з персоналу. Дохід з 11 січня 2022 року по 31 березня 2023 року склав 11810 грн 53 коп. (т. І, а.с.35).
31 березня 2023 року ФОП ОСОБА_2 складено акт про те, що 31 березня 2023 року співробітниця ОСОБА_3 , яка обіймає посаду менеджера (управителя) з персоналу, відсутня на робочому місці понад чотири місяці поспіль. Інформацію про причини відсутності понад чотири місяці поспіль ОСОБА_3 не повідомлено, про місцезнаходження ОСОБА_3 не відомо (т. І, а.с.37).
З копій табелів обліку робочого часу за період з 01 лютого 2022 року по 31 березня 2023 року вбачається, що ОСОБА_3 працювала у відповідача у лютому 2022 року, з березня 2022 року по березень 2023 року напроти прізвища ОСОБА_3 у табелях обліку використання робочого часу стоїть відмітка «нз» (т. І, а.с.38-51).
З копії закордонного паспорту ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вбачається, що у паспорті міститься відмітка про те, що 11 березня 2022 року вона виїжджала до Республіки Польща та повернулася назад до України 08 березня 2023 року (т. І а.с.149).
Сторонами надано суду скріншоти переписки з додатку Вайбер між позивачкою та ОСОБА_10 , зокрема з приводу пропозиції звільнення позивачки, та її відповіді, за характером якої вбачається, що вона не погоджується на звільнення та планує продовження трудових відносин після закінчення воєнних дій. Також в переписці обговорюється питання необхідності передачі належного відповідачу телефону, який був наданий позивачці. Останнє повідомлення від позивачки датоване 05 вересня 2022 року (т. 1, а.с.150, 166-179).
19 серпня 2024 року на адвокатський запит адвоката Тітаренка Олексія Департамент з питань цифрового розвитку, цифрових трансформацій і цифровізації Пенсійного фонду України за результатами електронних баз даних, ОСОБА_1 , авторизована як користувач вебпорталу з 05 травня 2022 року. 12 січня 2024 року отримала «код заяви» в Головному Управлінні Пенсійного фонду України в Сумській області для реєстрації на вебпорталі за логіном та паролем. Інформація щодо дати та часу користування особистим кабінетом відсутня (т. 1, а.с.199,204).
На адвокатський запит адвоката Тітаренка Олексія, компанія Artvending надала інформацію про те, що після початку військових дій в Україні, з метою підтримання братського народу України, керівництвом компанії було прийнято рішення про надання робочого офісу пану ОСОБА_11 в Польщі - за місцем знаходження їхньої компанії. Пан ОСОБА_11 перевів деяких українських співробітників у виділений офіс. І вони там певний період часу працювали. Також пан ОСОБА_11 , повідомив їх, що його працівник ОСОБА_12 може зв`язатись з ArtVending з метою передання його майна, а саме: мобільного телефону ОСОБА_13 . На такий випадок пан ОСОБА_11 залишив розписку без дати про отримання телефону, яку слід було передати або направити ОСОБА_14 в разі передання нею телефону.
Приблизно в середині листопада 2022 року до компанії Artvending зателефонувала особа, яка представилась ОСОБА_15 та повідомила, що для неї можуть бути залишені документи. Їхній працівник це підтвердив (пані ОСОБА_16 безпосередньо спілкувалась з співробітником компанії ОСОБА_17 ). В подальшому ОСОБА_18 попросила компанію ArtVending направити документи за адресою АДРЕСА_3 , Ludrika 1, 34-114, Brzeznica та сказала, що направить телефон поштою. Не маючи підстав не довіряти людині, яка обіцяє щось зробити, розписку було направлено їй за вказаною адресою. Після цього в кінці листопада 2022 року був ще один дзвінок, у якому особа, яка назвалась ОСОБА_15 повідомила, що не отримала розписки і просила направити розписку повторно.
Вони передали вказану інформацію пану ОСОБА_11 та ним було написано чергову розписку, яку і було в подальшому надіслано пані ОСОБА_16 їхнім працівником. При цьому, компанією ArtVending не передавалась пану ОСОБА_11 інформація щодо адреси надіслання розписок, а пан ОСОБА_11 цією інформацією не цікавився.
16 грудня 2022 року від пані ОСОБА_16 надійшов конверт з чистим аркушем. Вважаючи таке направлення помилковим, ArtVending не надано йому значення та не повідомлено про це пана ОСОБА_11 (т. І, а.с. 212,214).
29 листопада 2021 року між ОСОБА_19 та ФОП ОСОБА_2 укладено договір оренди (найму) офісного приміщення за адресою: м. Суми, вул. Харківська, буд. 39, 1 поверх (т. І, а.с. 215-216).
З копії витягу із сайту «Пошуку роботи в Україні» від 11 вересня 2024 року вбачається, що агенція Арт Вендінг шукає рекрутера для роботи в офісі відділення м. Суми та вказана адресою: м. Суми, вул. Марка Вовчка, 1(т. І а.с.219).
18 жовтня 2024 року на адвокатський запит адвоката Тітаренка Олексія Департамент з питань цифрового розвитку, цифрових трансформацій і цифровізації Пенсійного фонду України надав інформацію про те, що авторизація (реєстрація) на вебпорталі електронних послуг Пенсійного фонду України ОСОБА_1 , за отриманим «код заяви» від 12 січня 2024 року в управлінні Пенсійного фонду України в Сумській області, не була пройдена. Користувача не авторизовано. Інформація щодо дати та часу користування особистим кабінетом за іншими способами авторизації відсутня (т. І, а.с.243).
З копій скріншотів з порталу електронних послуг Пенсійного фонду розділи «Мої документи» та «Мої звернення» вбачається, що з боку позивачки здійснювався вхід в особистий кабінет та отримувались документи шляхом їх формування у вигляді звітів в електронному вигляді (т. ІІ, а.с. 13-16).
Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивачки відповідачем не було дотримано умов, передбачених п. 8-3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України і таке звільнення є незаконним, а тому наявні підстави для визнання наказу № 5/23 від 31 березня 2023 року ФОП ОСОБА_2 про звільнення позивачки незаконним та поновлення її на роботі, а також стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 31 березня 2023 року по 31 грудня 2024 року в сумі 138 393 грн 31 коп. (457 робочих дні х 302 грн. 83 коп.).
З огляду на відсутність достовірних відомостей про доведення змісту оскаржуваного наказу № 5/23 від 31 березня 2023 року відповідачем шляхом його вручення позивачці, та з урахуванням змісту позовних вимог, в яких позивачкою порушувалося питання про незаконність звільнення за згодою сторін, що свідчить про необізнаність позивачки про причини звільнення, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення клопотання позивачки про поновлення визначеного ст. 233 КЗпП строку звернення до суду, оскільки такий пропущений з поважних причин.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Частинами 1 та 2 статті 10 ЦПК України закріплено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Підстави припинення трудового договору містяться у ст. 36 КЗпП України.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому продовжено і триває досі.
15 березня 2022 року прийнято Закон України № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». 
Згідно з пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» цього Закону главу XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України доповнено пунктом 2 такого змісту:
«2. Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України
«Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Положення Закону України від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж КЗпП України - мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану.
Із набранням чинності 19 липня 2022 року Закону № 2352-IX, серед іншого, частину першу статті 36 КЗпП України було доповнено пунктами 8-1, 8-2 і 8-3 такого змісту: 8-1) смерть роботодавця - фізичної особи або набрання законної сили рішенням суду про визнання такої фізичної особи безвісно відсутньою чи про оголошення її померлою; 8-2) смерть працівника, визнання його судом безвісно відсутнім або оголошення померлим; 8-3) відсутність працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль.
Чотири місяці рахуються від дня, коли Закон № 2352-IX набрав чинності, тобто з 19 липня 2022 року, оскільки закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58 Конституції України).
При чому цю підставу (пункт 8-3 частини першої статті 36 КЗпП України) для припинення трудового договору не слід ототожнювати зі звільненням у зв`язку з прогулом (пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП України).
Для припинення дії трудового договору за відповідною підставою мають бути одночасно дотримані дві обов`язкові умови: 1) фактична відсутність працівника на робочому місці понад чотири місяці поспіль; 2) відсутність інформації у роботодавця про причини такої відсутності понад чотири місяці підряд (при цьому не має значення поважність чи неповажність причин такої відсутності).
У випадку невиконання одночасно двох вищенаведених умов звільнення відповідно до такої підстави може бути визнано судом незаконним, наприклад, якщо працівник доведе, що протягом чотирьох місяців інформував роботодавця про причини своєї відсутності.
Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частинах 1 та 2 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що з початком повномасштабного вторгнення рф позивач на роботу не з`явилася, вона виїхала за кордон та перебувала в Польській Республіці, про що був обізнаний і відповідач. ФОП ОСОБА_2 не було визначено порядку комунікації між працівниками в особливий період. 
За дорученням ФОП ОСОБА_2 , співробітник ОСОБА_20 у період з березня до вересня 2022 року вела переписку в месенджер з позивачем, в якій останній дійсно пропонувалося робота в офісі в м. Варшава, у подальшому запропоновано написати заяву про звільнення та обговорювали повернення позивачем мобільного телефону, наданого їй для виконання трудових обов`язків. Позивач заперечувала проти пропозиції виходу на роботу в офіс в м. Варшава через проживання в іншому місті, та повідомила, що бажає продовжувати з відповідачем трудові відносини та повернеться на роботу після закінчення війни. Категоричної незгоди з приводу зазначеного позивачем періоду повернення на роботу уповноважена відповідачем особа під час спілкування не висловлювала. 
Тому, з огляду на те, що відповідач був достеменно обізнаним із причинами відсутності позивача на роботу, а саме: перебування за межами України у зв`язку з воєнними діями, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для звільнення позивача за п. 8-3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, відтак наказ від 31 березня 2023 року є незаконним . 
Відхиляючи доводи апеляційної скарги щодо правомірності дій відповідача, колегія суддів звертає увагу на те, що визначальним для з`ясування правомірності звільнення працівника за п. 8-3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України є саме відсутність у роботодавця інформації про причини відсутності працівника на робочому протягом чотирьох місяців, при цьому поважність чи неповажність цих причин немає правого значення. 
Колегія суддів вважає непереконливими твердження відповідача про фактичну зміну позивачем підстав позову, адже звертаючись до суду з вимогами про визнання незаконним наказу про звільнення, позивач вказувала на те, що таке звільнення проведено відповідачем з недотриманням норм трудового законодавства. 
Щодо застосування строків позовної давності: 
Згідно з ч. 1 та 2 статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Тобто початок обрахування строків позовної давності законодавець пов`язує з безпосереднім отриманням працівником наказу про звільнення, а не його обізнаності з видачею такого наказу, як помилково вважає відповідач. 
Оскільки оскаржуваний наказ не був вручений позивачу станом на час звернення до суду з цим позовом, визначений статтею 233 КЗпП України строк ОСОБА_1 не пропустила.
Висновки суду про те, що строк звернення до суду з позовом пропущено з поважних причин на правильність вирішення спору по суті не впливають.
Отже, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 367 - 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , яка подана його представником – адвокатом Тітаренком Олексієм Олександровичем, залишити без задоволення. 
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 30 грудня 2024 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складене 21 січня 2026 року.

Головуючий -  	О. І. Собина	

Судді: В. І. Криворотенко 

Д. В. Сізов