КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М           У К Р А Ї Н И
 
20 листопада 2025року                                                                             м. Київ
 
Унікальний номер справи № 757/8304/22-ц
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8748/2025
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   головуючого - Левенця Б.Б.,
суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,   
за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Національного агентства з акредитації України на рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 лютого 2025 року, ухвалене під головуванням судді Хайнацького Є.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного агентства з акредитації України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, -
 
в с т а н о в и в :
 
У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, на обґрунтування якого зазначав, що сторони перебували у трудових відносинах. 18 січня 2022 року позивача звільнено з посади заступника директора з акредитації у зв`язку із скороченням штату відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.
Зазначав, що посадові інструкції посади заступника директора з акредитації (скорочена посада позивача) та першого заступника директора з акредитації (новостворена посада після структурних змін) є ідентичними, а саме однаковими є: підпорядкованість, об`єм підпорядкування управлінь, функціональні трудові обов`язки, кваліфікаційні вимоги посади першого заступника директора з акредитації нижчі, ніж були у посади позивача заступника директора з акредитації. Фактично скорочення посади не відбулось, оскільки заступник директора з акредитації і перший заступник з акредитації є рівнозначними та аналогічними посадами.
Зміна найменування посад, структурних підрозділів з «відділів» на «сектори» та «управління» не є ні реорганізацією, ні перепрофілюванням, оскільки перейменування підрозділів і посад не зазнало злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення чи змін у напрямах основної діяльності відповідача. Зміна найменування посади не є зміною в організації праці чи її істотних умов. При зміні назви посади не змінилась трудова функція, тобто характер і зміст функціональних обов`язків працівника за новою посадою був збереженим. Це свідчить про те, що ніякої зміни в організаційній структурі не відбулось, посада заступника директора з акредитації, з якої звільнено позивача, фактично залишилась і була перейменована на посаду першого заступника голови з акредитації. Кваліфікаційні вимоги стали нижчими, ніж були. Реального скорочення штату не відбулось, а скорочення фактично було зведено до перейменування посад заступників керівника, що у свою чергу свідчить про формальний характер процедури скорочення та її направленість на обґрунтування його звільнення і зловживанням правом з боку роботодавця.
У порушення вимог частини першої статті 49-2 КЗпП України відповідач скоротив посаду позивача за один день, 03 червня 2020 року, без письмового попередження за 2 місяці, і затвердив новий штатний розпис, де вже відсутня посада позивача.
Позивач вказував на реальну наявність вакантних посад, які існували до дня звільнення його і всупереч вимогам статей 40, 49-2 КЗпП України не були йому запропоновані, що є порушенням гарантій, визначених статтею 5-1 КЗпП України щодо забезпечення права на працю.
У порушення вимог частини другої статті 42, частини третьої статті 49-2 КЗпП України КЗпП України відповідач не врахував переважне право позивача на залишення на роботі, не довів до відома про заплановане вивільнення працівників, що є порушенням процедури вивільнення.
Більше того, позивача звільнено під час перебування у відпустці в порушення вимог пункту 3-1 статті 25 Закону України «Про відпустки» та частини третьої статті 40 КЗпП України.
Згідно з розрахунком позивача розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період із 19 січня 2022 року до 15 лютого 2022 року (20 робочих днів) становить 27 090,80 грн.
За допущення порушень при звільненні позивача, за яких він зазнав моральних страждань, та психологічних переживань, останній вважав справедливим стягнути з відповідача 44 500,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просив: визнати протиправним і скасувати наказ від 18 січня 2022 року № 7, виданий НААУ, про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора з акредитації у зв`язку зі скороченням штату відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України з 18 січня 2022 року;
поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора з акредитації (або першого заступника директора з акредитації) НААУ з 18 січня 2022 року;
стягнути з НААУ середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 215 371,86 грн.;
стягнути компенсацію моральної шкоди у розмірі 44 500,00 грн (т. 1 а.с. 1-18, т. 2 а.с. 54-55).
27 липня 2022 року до суду від представник відповідача - Сінькової І. надійшов відзив на позов, в остання зазначала, що позовна вимога про поновлення на посаді заступника директора з акредитації (або першого заступника директора з акредитації) є нікчемною, оскільки поновлення можливе лише на посаді, з якої був звільнений працівник, а позивач перебував на посаді заступника директора з акредитації. Посада першого заступника рангом вища, і відповідно він виконує обов`язки директора у разі його тимчасової відсутності (пункт 1.7 Посадових інструкцій, затверджених 11.06.2020 та 21.12.2021, додатки 5 і 8), заступник директора з акредитації виконував обов`язки керівника НААУ лише у відсутності першого заступника, відповідно функціонал посад змінився також. Звичайно, складовою усіх посад заступників директора є сфера акредитації органів з оцінки відповідності, але відповідальність першого заступника директора вища та функціонал ширший. Тому, заступник директора з акредитації та перший заступник директора з акредитації посади неідентичні. Також, було створено нові нерівнозначні за функціоналом посади «заступника директора з адміністративних і загальних питань» та посаду «заступника директора з міжнародного співробітництва-начальник управління з міжнародного співробітництва, системи управління та роботи з персоналом з акредитації», які не ідентичні посадам «перший заступник директора» та «заступник директора з акредитації». Позивач обґрунтовуючи своє звернення до суду намагається надати оцінку доцільності чи правомірності ліквідації відповідачем посад «перший заступник директора» та «заступник директора з акредитації», хоча це не може бути предметом оцінки судом, оскільки суд повинен тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення. Відповідачем ліквідовано посади «перший заступник директора» та «заступник директора з акредитації», тобто фактично відбулося скорочення штату, що є підставою для звільнення у порядку п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України з дотриманням вимог ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України. Відтак, доводи позивача в цій частині є безпідставними та необґрунтованими, а факти перекрученими.
ОСОБА_1 за його заявою 01.06.2020 була надана відпустка без збереження заробітної плати відповідно до п. 3-1 ст. 25 Закону України «Про відпустки», у якій він перебував до 13.09.2021. НААУ було дотримано вимог ст. 40 Кодексу законів про працю України та не допущено звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період перебування працівника у відпустці. Тому, лише 13.09.2021, коли ОСОБА_1 вийшов на роботу, відповідно до ст. 49-2 КЗпП України його було персонально попереджено про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці, вручено особисто два примірники повідомлення про наступне звільнення (вивільнення) з наявними вакансіями в НААУ в присутності двох працівників кадрової служби та начальника юридичного відділу, а також надіслано на його електронну пошту. ОСОБА_1 другий примірник повідомлення не повернув, що засвідчується актом від 13.09.2021. Про наступне вивільнення позивача попереджено з дотриманням усіх строків відповідно до ст. 49-2 КЗпП України, і звільнено лише 18.01.2022, через чотири місяці після повідомлення. НААУ в повній мірі дотримано вимоги ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, зокрема, одночасно з попередженням про звільнення, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, НААУ запропонувало ОСОБА_1 іншу роботу за відповідною професією чи спеціальністю. Дані пропозиції надавались двічі, перший раз при врученні повідомленням про наступне вивільнення із займаної посади за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, другий - 01.11.2021, шляхом надсилання листа (08.11.2021 вих. НААУ № 8-5/7-3136) на вказані ним електронну та поштові адреси.
У законодавстві відсутнє зобов`язання щодо пропозиції рівнозначних посад та всіх вакантних за період з дня скорочення посади до дня звільнення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 зроблено висновок, що, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч.3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Позивачу запропоновано усі вакансії НААУ за відповідною професією та спеціальністю, але ОСОБА_1 не надав заяву на переведення на жодну із запропонованих вакансій та не виявив бажання залишитись на роботі в НААУ, відповідно НААУ не порушувало вимог ч. 2 ст. 42 КЗпП України.
Відповідно НААУ залишило без розгляду заяву ОСОБА_1 від 14.01.2022 стосовно надання відпустки без збереження заробітної плати, адже у НААУ були відсутні законні підстави для надання такої відпустки. Отже, позивача не звільнено під час перебування у відпустці.
Вивільнення не було масовим, тому відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення» НААУ не повідомляло державну службу зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
Позивачем не надано жодного доказу завдання йому моральної шкоди, а також не доведений причинний зв`язок між шкодою і протиправним діянням заподіювача (т. 1 а.с. 191-206).
Представник позивача  - адвокат Лисенко Г.О. подала до суду письмові пояснення, в яких зазначила, що проаналізувавши штатні розписи, організаційні структури, посадові обов`язки заступників, довідку про вакантні посади, відповідачем не доведено реальну зміну структури та скорочення штату працівників, не спростував тверджень позивача про те, що посада першого заступника директора з акредитації, яку не було запропоновано позивачу, та посада заступника директора з акредитації, з якої звільнено позивача, є ідентичними, була змінена лише її назва.
Не заслуговують на увагу твердження відповідача про те, що ним здійснено повідомлення за 2 місяця до майбутнього звільнення, а саме 13.09.2021 року, адже відповідно до Наказу №107од від 03.06.2020 р посада позивача уже була скорочена 03.06.2020 року. Тобто, в момент виходу позивача з відпустки фактично він був скорочений, тоді як повідомлення відбулось лише 13.09.2021 постфактум.
Період, за який Відповідач мав запропонувати Позивачу всі вакантні посади становить з 03.06.2020 (день скорочення посади) по 18.01.2022 року (день звільнення). Проте відповідачем не запропоновано позивачу всіх посад, які відповідали його освіті та кваліфікації за період з 03.06.2020 по 18.01.2022 рік.
Згідно зі ст. 84 КЗпП України у випадках, передбачених ст. 25 Закону України «Про відпустки», працівнику за його бажанням надається в обов`язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати. Отже, у випадку подання заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати за ст.25 Закону України «Про відпустки», роботодавець (відповідач) не може не надати таку відпустку. Враховуючи викладене, з моменту отримання заяви відповідачем (28.12.2021) на весь період карантину (який тривав на день звільнення без переривання та триває досі) позивач вважається таким, що знаходиться у відпустці за власний рахунок (т. 2 а.с. 3-14).
Представник відповідача - Сінькова І. подала заперечення на письмові пояснення позивача та зазначила, що позивач стверджуючи у поясненнях, що роботодавець не може безпідставно здійснювати скорочення штату чи чисельності працівників, вводить в суд в оману. Оскільки, відповідно до ст. 64 Господарського кодексу України, підприємства самостійно визначають свої організаційну структуру, чисельність працівників і штатний розпис. Про наступне вивільнення його було попереджено з дотриманням усіх строків відповідно до ст. 49-2 КЗпП України, і звільнено позивача лише 18.01.2022, через чотири місяці після повідомлення. Усі вакантні посади НААУ розміщено у публічному доступі на офіційному сайті НААУ, якщо б позивач мав бажання залишитись працювати в НААУ, він міг скористатися також інформацією із сайту. Щодо не надання пропозиції вакантної посади «заступник директора з адміністративних і загальних питань», то позивач не відповідав вимогам до даної посади, зокрема для керівництва економістами та господарниками необхідна відповідна освіта, досвід та кваліфікація.
ОСОБА_1 звертався 14.01.2022 за наданням відпустки у порядку п. 31 ст. 25 Закону України «Про відпустки», у той час коли був попереджений більше двох місяців про наступне вивільнення (звільнення) і про те що його посада була скорочена ще 03.06.2020, відповідно НААУ не могло зберегти роботу (посаду) під час даної відпустки.
У своїх поясненнях позивач, лише частково застосовує роз`яснення Великої Палати Верховного Суду в Постанові від 08.06.2021 у справі № 487/8206/18 щодо обов`язкового надання відпустки за ст. 25 Закону України «Про відпустки» та дійшла висновку наступного: «для реалізації права на відпустку без збереження заробітної плати, гарантованого статтями 2, 25 Закону України «Про відпустки» та частиною 6 статті 179 КЗпП України, працівнику необхідно підтвердити факт 1) хвороби дитини медичним висновком, 2) оформити своє волевиявлення у відповідній письмовій заяві та 3) повідомити про свій намір роботодавця». Тобто лише за наявності умов 1, 2, 3 надається відпустка. Даного документу та обґрунтування у ОСОБА_1 для надання роботодавцем відпустки, не було, і крім того роботодавець не міг гарантувати збереження місця роботи (т. 2 а.с. 32-39).
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 09 вересня 2022 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним і скасовано наказ від 18 січня 2022 року № 7-к, виданий НААУ про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора з акредитації у зв`язку зі скороченням штату відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України з 18 січня 2022 року.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора з акредитації (або першого заступника директора з акредитації) НААУ з 18 січня 2022 року.
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено (т. 2 а.с. 77-87).
Постановою Київського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу НААУ задоволено. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 вересня 2022 року скасовано та ухвалено у справі нове судове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 до НААУ про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовлено (т. 2 а.с. 203-218).
Постановою Верховного Суду від 20 вересня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Лисенко Г.О. , задоволено частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 вересня 2022 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди та постанову Київського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року скасовано. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 вересня 2022 року в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі - залишено в силі. Передано справу № 757/8304/22 у частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 3 а.с. 180-191).
06 лютого 2024 року і 07 лютого 2024 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Лисенко Г.О. подала заяву про уточнення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди, зазначивши що 03 жовтня 2023 року на виконання постанови Верховного Суду від 20 вересня 2023 року відповідач видав наказ про поновлення позивача на роботі з 18 січня 2022 року. Просила: стягнути з НААУ середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 601 415,76 грн.; стягнути компенсацію моральної шкоди у розмірі 44 500,00 грн. та витрати на правову допомогу, 6 450,50 грн. судового збору, та попередній розмір витрат на правничу допомогу в сумі 79 000 грн. (т. 4 а.с. 18-35, 148-153).
09 лютого 2024 року представник відповідача - Сінькова І. подала письмові заперечення проти уточнених вимог позивача (т. 4 а.с. 53-63).
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 лютого 2025 року позов ОСОБА_1 до Національного агентства з акредитації України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди - задоволено частково. Стягнуто з Національного агентства з акредитації України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 601 415 грн. 76 коп.Стягнуто з Національного агентства з акредитації України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000 грн. Стягнуто з Національного агентства з акредитації України на користь ОСОБА_1 30 000 грн. у рахунок відшкодування понесених позивачем судових витрат на правничу допомогу.Стягнуто з Національного агентства з акредитації України на користь держави судовий збір в розмірі 6064 грн. 15 коп. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено (т. 4 а.с. 214-223).
Додатковим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року стягнуто з Національного агентства з акредитації України на користь ОСОБА_1 6 000 грн. у рахунок відшкодування понесених позивачем судових витрат на правничу допомогу(т. 4 а.с. 247-248).
Не погодившись з рішенням районного суду, 04 березня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Лисенко Г.О. звернулась до суду з апеляційною скаргою в якій просила скасувати оскаржуване рішення в частині зменшення позовних вимог: стягнення моральної шкоди у розмірі 5 000 грн., стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі до 30 000 грн., покладення судового збору на відповідача, замість стягнення його з відповідача на користь позивача та ухвалити нове, яким стягнути з відповідача моральну шкоду  у розмірі 44 500 грн. без урахування обов`язкових податків та зборів, стягнути з 79 000 грн. витрат на правничу допомогу, судовий збір у розмірі 6 450,50 грн. (т. 5 а.с. 1-6).
На обґрунтування зазначала, що суд першої інстанції, зменшивши моральну шкоду до 5000 грн. аргументував це загальною фразою про врахування характеру та обсягу страждань, обставин справи та тяжкістю змін у житті позивача. Тобто, суд взагалі ніякого розрахунку не надав, обмежившись загальними категоріями та без врахування специфіки конкретно даної справи та її обставин. Натомість, позивачем у позовні заяві було наведено деталізацію моральної шкоди, її обґрунтування та математичний розрахунок. Розмір моральної шкоди визначений по 6500 грн. за кожне допущене відповідачем порушення. 
Разом з тим, дана справа розглядалась судами повних три роки, з лютого 2022 року по лютий 2025 року. Позивач, з метою захисту своїх порушених прав повністю пройшов від розгляду справи у суді першої інстанції до касаційного перегляду справи та повторного розгляду відмовлених позовних вимог у суді першої інстанції. Протягом усього розгляду справи позивач страждав у зв`язку з невизнанням порушених прав, що призводило до додаткової моральної шкоди, однак цих обставин суд не врахував.
Звертала увагу, що після першого звільнення, яке є предметом розгляду цієї справи, позивач відразу після поновлення на роботі (справа №761/40406/23, розглянута в суді апеляційної інстанції) був знову звільнений за тими ж підставами, що спричинило додаткові моральні страждання.
Позивач вважав, що заявлена моральна шкода у розмірі 44 500,00 грн. є справедливою та обґрунтованою. Такий розмір повністю відповідає пережитим Позивачем переживанням у зв`язку із незаконним звільненням та є справедливою сатисфакцією.
Натомість, суд першої інстанції неправильно застосував норму ст.237-1 КЗпП України та ст.263 ЦПК України, не врахував висновок Верховного Суду, викладений в Постанові від 21.08.2024 року по справі № 754/5909/22 та необґрунтовано відмовив у стягненні усієї завданої позивачу незаконним звільненням моральної шкоди у розмірі 44 500,00 грн., безпідставно зменшивши компенсацію моральної шкоди до 5 000,00 грн.
Позивачем станом на момент ухвалення рішення було подано до суду докази витрат на професійну правничу допомогу на суму 79 000,00 грн., за період із 14.02.2022 року по 25.07.2024 року, що включало усі витрати, понесені за час: первісного розгляду справи у Печерському районному суді міста Києва; апеляційного розгляду справи в Київському апеляційному суді; касаційного розгляду справи у Верховному Суді; новий розгляд у Печерському районному суді міста Києва.
Суд першої інстанції застосував норму ст.141 ЦПК України та зменшив розмір судових витрат до суми в 30 000,00 грн., мотивувавши це невідповідністю справи понесеним витратам. Проте, такий висновок суду помилковий.
Враховуючи усі стягнуті суми, вони становлять 93,88% задоволених позовних вимог. У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Зменшення витрат на професійну правничу допомогу допускається за умови, що було порушено приписи ч.4 ст.137 ЦПК України. У даному випадку таких порушень не було. Суд першої інстанції в порушення вимог ст.137, 141, 263 ЦПК України ухвалив незаконне рішення у частині відмови у стягненні усіх понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та безпідставно зменшив їх розмір з 79 000,00 до 30 000,00 грн.
Разом з тим, за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарги позивачем було сплачено загалом 6 450,50 грн. судового збору, що підтверджується: квитанцією №0018-ВЕС4-ЕРР7-НН37 від 14.02.2022 року, яка подана разом із позовною заявою 15.02.2022 року; квитанцією №СК2В-ТМА0-8992-М8СА від 05.10.2022 року, яка подана разом із апеляційною скаргою 06.10.2022 року;квитанцією №54К3-3Е7Н-0ЕАК-В5КВ від 01.03.2023 року, яка подана разом із заявою про усунення недоліків касаційної скарги 01.03.2023 року.
Додатково усі докази сплати судового збору були надані до суду першої інстанції разом із заявою про розподіл судових витрат від 26.07.2024 року.
Разом з тим, суд першої інстанції в рішенні вказав, що оскільки позивач згідно із Законом України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за подання позову у справі про стягнення заробітної плати, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 6 064 грн. 15 коп.
Проте, вказане суперечить приписам процесуального закону щодо розподілу судових витрат, оскільки судовий збір був сплачений саме позивачем.
Суд першої інстанції, в порушення вимог ст.133, 141, 263, 264 ЦПК України неповністю з`ясував обставини справи щодо сплати позивачем судового збору та неповністю дослідив наявні у матеріалах справи докази сплати судового збору у результаті чого дійшов помилкового висновку про стягнення судового збору на користь держави, замість стягнення судового збору з відповідача на користь позивача (т. 5 а.с. 1-6).
Не погодившись з рішенням районного суду, 10 березня 2025 року представник Національного агентства з акредитації України  - адвокат Шебельніков А.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди (т. 5 а.с. 26-31).
На обґрунтування скарги зазначав, що відразу після звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора з акредитації НААУ, останній працевлаштувався на іншу оплачувану роботу, про що позивач сам повідомив суду. Даний факт є неспростовним та жодного разу не підлягав оспоренню сторонами.
Відповідно до ст. 253 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
З огляду на законодавчий припис застосуванню в даному випадку підлягала лише одна із визначених ст. 235 КЗпПУ форм компенсацій, або стягнути з НААУ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, або різницю в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.
Збоку позивача не надано жодних документів про розмір заробітку ОСОБА_1 на іншій оплачуваній роботі.
НААУ неодноразово зазначало про те, що позивачем не виконано свого процесуального обов`язку щодо доведення необхідності стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а відповідно ця позовна вимога в жодному разі не підлягала задоволенню.
Разом з цим суд не вжив всіх заходів для повного та всебічного з`ясування тих обставин, які в даному випадку були ключовими для вирішення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме не встановлено та не враховано розмір заробітку ОСОБА_1 на іншій оплачуваній роботі, яку він виконував підчас вимушеного прогулу в НААУ.
Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, зазначав, що ніяких моральних страждань ОСОБА_1 не переніс та ніякої тяжкості від втрати роботи та комунікації з колегами в нього не відбулось. ОСОБА_1 відразу після звільнення з НААУ був працевлаштований на іншій оплачуваній роботі.  Вказаний факт безумовно свідчить про відсутність душевних страждань ОСОБА_1 , викликаних начебто тяжкістю вимушених зміну його життєвих і виробничих стосунках.
Разом з тим, більше ніж рік до дня звільнення ОСОБА_1 перебував у різних відпустках, зокрема, без збереження заробітної плати, тим самим самоусунувшись від тієї комунікації з колегами по роботі, яку позивач так сильно цінує та від втрати якої так сильно страждав.
Крім того, факт відсутності ОСОБА_1 на робочому місці не перешкоджає спілкуванню з тими людьми, відносини з якими останній знаходить дружніми (т. 5 а.с. 26-31).
12 червня 2025 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача - адвоката Лисенко Г.О., в якому остання просила апеляційну скаргу НААУ залишити без задоволення, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 просила задовольнити (т. 5 а.с. 67-70).
 
У судовому засіданні представника позивача ОСОБА_1 - адвокат Лисенко Г.О. просила апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити, а апеляційну скаргу НААУ залишити без задоволення.  Представник Національного агентства з акредитації України - адвокат Анохіна Я.І. просила апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу НААУ просила задовольнити.
Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, причини неявки не повідомили про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином про що у справі є докази. 
Про розгляд справи апеляційним судом 20 листопада 2025 року представник НААУ - адвокат Шабельніков А.В.був сповіщений 08 жовтня 2025 року повідомленням до його Електронного кабінету в ЄСІТС із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення. Повідомлення позивача ОСОБА_1 повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною ним адресою, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаною особи до суду не надходили. Проте, факт належного повідомлення апелянта  Шабельнікова А.В. підтвердила в суді його представник - адвокат Лисенко Г.О. про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 5 а.с. 123-128, 141-146, 153).
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.
Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. 
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).
Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 01 червня 2020 року до 12 вересня 2021 року позивач перебував у відпустці без збереження заробітної плати відповідно до пункту 3-1 частини першої статті 25 Закону України «Про відпустки» згідно з його заявою від 29 травня 2020 року.
09 вересня 2021 року позивач подав заяву про переривання відпустки без збереження заробітної плати з 13 вересня 2021 року.
У перший робочий день, 13 вересня 2021 року, позивачу вручено повідомлення про наступне звільнення (вивільнення) у зв`язку зі скорочення посади заступника директора з акредитації.
18 січня 2022 року позивача звільнено з посади заступника директора з акредитації у зв`язку із скороченням штату відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
У наказі про звільнення та повідомлення про наступне вивільнення підставою звільнення вказано наказ «Про введення в дію організаційної структури та переліку змін до штатного розпису НААУ» від 03 червня 2020 року № 107од.
Підставою прийняття наказу № 107од є зміна організаційної структури, внесення змін до штатного розпису та перерозподілом функціональних обов`язків між директором та заступниками директора НААУ, з метою продуктивності праці співробітників, упорядкування внутрішнього контролю за фінансово-господарською діяльністю агентства.
Вказаним наказом № 107од вирішено, зокрема:
- скоротити з 03 червня 2020 року 3 посади: перший заступник директора, заступник-директора з акредитації (посада позивача), начальник управління міжнародного співробітництва, системи управління та роботи з персоналом з акредитації;
- увести з 03 червня 2020 року 3 посади: перший заступник директора з акредитації, заступник директора з адміністративних та загальних питань, заступника директора з міжнародного співробітництва-начальника управління міжнародного співробітництва, системи управління та роботи з персоналом з акредитації;
- скоротити з 03 червня 2020 року управління з адміністративної роботи штатною чисельністю 15 одиниць, відділ внутрішнього контролю чисельністю 2 одиниці, фінансово-економічний відділ штатною чисельністю 6 одиниць, сектор реєстру та організації робіт з акредитації штатною чисельністю 4 одиниці;
- створити з 03 червня 2020 року: управління з господарсько-адміністративної роботи забезпечення штатною чисельністю 14 одиниць, сектор з реєстру штатною чисельністю 3 одиниці, економічно-договірний відділ чисельністю 7 посад;
- уведено в дію з 03 червня 2020 року новий штатний розпис НААУ (зі змінами).
За заявою ОСОБА_1 від 01 червня 2020 року йому була надана відпустка без збереження заробітної плати відповідно до пункту 3-1 статті 25 Закону України «Про відпустки», у якій він перебував до 13 вересня 2021 року.
13 вересня 2021 року, коли ОСОБА_1 вийшов на роботу, його персонально попереджено про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці, вручено особисто два примірники повідомлення про наступне звільнення (вивільнення) з наявними вакансіями в НААУ в присутності двох працівників кадрової служби та начальника юридичного відділу, а також надіслано на його електронну пошту.
28 грудня 2021 року позивачем подано заяву про відпустку без збереження заробітної плати відповідно до статті 25 Закону України «Про відпустки» з 29 грудня 2021 року, яка зареєстрована за вх. № 6165.
13 січня 2022 року позивачем повторно подано заяву про відпустку без збереження заробітної плати відповідно до статті 25 Закону України «Про відпустки» з 17 січня 2022 року.
14 січня 2022 року відповідач листом № 7-5/5-126 повідомив, що заява про відпустку від 13 січня 2022 року перебуває на розгляді, але є сумніви щодо її достовірності.
14 січня 2022 року позивач листом до відповідача підтвердив подання заяви від 13 січня 2022 року і просив надати відпустку без збереження заробітної плати відповідно до статті 25 Закону України «Про відпустки».
14 січня 2022 року позивачем знов подано заяву про відпустку з 18 січня 2022 року.
Через чотири місяці після попередження про наступне вивільнення, а саме 18 січня 2022 року, позивача звільнено.
Печерський районний суд м. Києва своїм рішенням від 09 вересня 2022 року, яке залишене в силі постановою Верховного суду від 20 вересня 2023 року, визнав протиправним та скасував наказ про звільнення позивача та поновив його на роботі з 18 січня 2022 року.
03 жовтня 2023 року наказом № 146-к відповідач поновив позивача на посаді заступника директора з акредитації з 18 січня 2022 року.
 
Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Отже, виходячи зі змісту вказаних положень вбачається, що суд приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу одночасно із прийняттям рішення про поновлення на роботі.
Оскільки суд прийшов до висновку про порушення при виконанні рішення про поновлення на роботі, то є підстави про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року (справа №755/12623/19) визначила природу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вказавши, що такий заробіток за природою є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію. Незаконне звільненні - це незаконне припинення роботодавцем із працівником трудового договору в односторонньому порядку. У свою чергу, виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений.
Згідно роз`яснень, які містяться в пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Зокрема, згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, то передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Відповідно до пункту 8 вказаного порядку, нарахування виплат, обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі 359/10023/16-ц (провадження № 61-14794 св18) та у постанові від 12 лютого 2020 року у справі 569/3637/19 (провадження №61-14649св19), зазначив, що справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.
Оскільки згідно з штатного розпису і поданих НААУ до районного суду фінансових документів, посадовий оклад позивача становив 29 800 грн то оклад за два місяці, що передували звільненню становить листопад 2021 року - 29 800 грн за 22 робочі дні, грудень 2021 року - 29 800 грн за 22 робочі дні, таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становить (29 800*2)/ 44 робочі дні = 1 354 грн 54 коп. (т. 1 а.с. 180-182 т.4 а.с. 25, 118-128).
При цьому, розмір посадового окладу позивача в сумі 29 800 грн. за кожен з двох місяців, що передували звільненню позивача з роботи, обрахунок розміру середньоденного заробітку позивача, кількість днів вимушеного прогулу і правильність визначеного районним судом розміру суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу представник відповідача - адвокат Анохіна Я.І. в суді не заперечувала про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання апеляційного суду (т. 5 а.с. 153).
З огляду на викладене та положення ч.ч. 1, 4 ст. 82 ЦПК України, суд апеляційної інстанції визнав вказані обставини встановленими і не витребував у відповідача додатково довідку про заробіток позивача.
Таким чином, перевіривши розрахунок, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19 січня 2022 року по 03 жовтня 2023 рокуу розмірі 601 415,76 грн. (444 робочих днів вимушеного прогулу*1 354 грн 54 коп.).
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що суд під час вирішення питання про визначення суми, що підлягає стягненню на користь позивача, вказує суму без відрахування з неї податків і зборів. Стягнення і сплата прибуткового податку покладаються на роботодавця, який самостійно розраховує суму податкових відрахувань.
            Доводи апеляційної скарги представника відповідача, що судом першої інстанції мав врахувати заробітну плату позивача за новим місцем роботи, колегія суддів відхиляє, оскільки працевлаштування позивача в іншому місці роботи не є підставою для зменшення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Тлумачення частини другої статті 235 КЗпП України свідчить, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу і законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.
Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 травня 2019 року у справі № 572/2429/15-ц (провадження № 61-3123зпв18), від яких не відступав.
У постанові від 30 травня 2024 року у справі № 340/1334/22 Верховний Суд зазначив, що доводи про те, що працівник, якого було незаконно звільнено й поновлено на роботі, протягом періоду вимушеного прогулу та/або невиконання рішення про поновлення на роботі був працевлаштований та отримував заробітну плату могли б бути слушними за іншого законодавчого регулювання, яке передбачало б таку умову/підставу для зменшення суми середнього заробітку за час невиконання рішення про поновлення на посаді чи за час вимушеного прогулу.
Отже, доводи представника відповідача щодо отримання позивачем іншого доходу за новим місцем роботи не мають значення для цілей обчислення розміру середнього заробітку за правилами статті 235 КЗпП України та не є підставою для його зменшення.
Працевлаштування позивача після звільненні відповідачем в іншому місці не є підставою для зменшення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (постанова  Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.02.2025 року у справі № 757/3526/20-ц.
Звертаючись до суду з даним позовом позивач також просив відшкодувати йому моральну шкоду в розмірі 44 500 грн., яка полягає в тому, що внаслідок незаконного звільнення, останній зазнав моральних страждань, були втрачені нормальні життєві зв`язки і організація його життя вимагала додаткових зусиль.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги відповідача в частині вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.
У відповідності до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
У постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 428/7002/14-ц зазначено: «статтями 16 та 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. 
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно статті 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої статті 81 ЦПК України).
Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України).
Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (частина друга статті 174 ЦПК України).
            У цій справі факт незаконного звільнення позивача з роботи встановлений судом за набравшим законної сили судовим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 вересня 2022 року, залишеним без змін постановою Верховного суду від 20 вересня 2023 року у цій справі.
            Поряд з цим, суд врахував фактичні обставини справи, зокрема, що з 01 червня 2020 року до 12 вересня 2021 року позивач перебував у відпустці без збереження заробітної плати на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про відпустки», 13 вересня 2021 року вийшов на роботу та до 28 грудня 2021 року перебував у відпустці та на лікарняному, 28 грудня 2021 року, 13 і 14 січня 2022 року подав заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про відпустки», 18 січня 2022 року був звільнений та наказом відповідача від 03 жовтня 2023 року поновлений на роботі з 18 січня 2022 року на виконання набравшого законної сили рішення суду 
Враховуючи встановлені обставини справи, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що діями відповідача, які виразились у незаконному звільненні позивача, позивачу була заподіяна моральна шкода.
Заявлена позивачем до стягнення моральна шкода у розмірі 44 500 грн. є завищеною, в порівнянні із завданою шкодою, а дії відповідача не призвели до невідновних втрат позивача.
Колегія суддів оцінивши фактичні обставини справи та наявні в ній докази в їх сукупності, погодилась з висновком районного суду, що достатньою та справедливою в даному випадку буде сума грошової компенсації в розмірі 5 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
При цьому, з огляду на положення ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними та відхилив посилання представника апелянта НААУ на довідку Державної прикордонної служби У країни від 20 січня 2025 року про випадки перетину кордону ОСОБА_1 , матеріали кримінального провадження стосовно ймовірного підроблення медичного висновку ТОВ «МЦ Медікум» від 31 жовтня 2024 року про непрацездатність ОСОБА_1 , оскільки такі докази не були предметом оцінки суду першої інстанції та перебувають поза межами предмету доказування у цій справі (т. 5 а.с. 101-112)
Доводи апеляційних скарг висновків не спростовують правильності цих висновків, тому колегія суддів їх відхилила.
 
Щодо витрат на правничу допомогу.
 
За змістом ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16).
Згідно з ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
Частиною 8 ст. 141 ЦКП України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Представник позивача відповідно просив стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 79 000,00 грн. (т. 4 а.с. 148-153).
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу до суду надано: договір про надання правової допомоги № 1/25/01/22 від 25 січня 2022 року (т. 1 а.с. 2527), акти виконаних робіт (т. 4 а.с. 157-160) та квитанції на оплату таких послуг (т. 4 а.с. 161-173).
Відповідно до пункту 5.2 Договору про надання правової допомоги № 1/25/01/22 від 25 січня 2022 року, вартість роботи адвоката залежить, зокрема, але не виключно, від складності завдання і оперативності його виконання і вираховується з погодинної ставки, розмір якої становить 1 000,00 грн за годину роботи адвоката.
Відповідно до пункту 5.3 Договору за участь адвоката в судовому засіданні Клієнт сплачує кошти Об`єднанню в розмірі 3 000,00 грн за кожне судове засідання.
В актах здавання-приймання послуг зазначено перелік наданих послуг адвокатом позивачу з зазначенням вартості таких послуг.
Згідно з ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Крім того, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19).
 Стороною відповідача у письмових поясненнях було заявлено про необґрунтованість та неспівмірність заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу позивача.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19, від 03 лютого 2021 року у справі №522/24585/17.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Так, відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Суд першої інстанції, виходячи з обставин справи, які склалися у даному випадку, проаналізувавши вартість і обсяг наданих позивачу юридичних послуг та виконаних робіт у даній справі, зважаючи на її складність в контексті пред`явлених вимог та кількість поданих представниками процесуальних документів, категорії спору, обсягу фактично наданих позивачу послуг з правової допомоги та заперечень сторони відповідача в контексті положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача 36 000 грн. витрат на правничу допомогу, посилаючись на те, що стягнення судових витрат, понесених позивачем у вказаній справі у розмірі 79 000,00 грн є неспівмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт в інтересах позивача, а також часом, витраченим на їх виконання, а тому не відповідає критеріям реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та справедливості розміру отриманих коштів.
Доводи апеляційних скарги правильності висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують, а тому відхиляються судом як необґрунтовані.
 
Щодо судового збору.
 
Стягуючи з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 6064 грн. 15 коп., суд першої інстанції виходив з того, що згідно із Законом України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за подання позову у справі про стягнення заробітної плати.
Так відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.
В частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, позивач не звільнений від сплати судового збору мав сплатити судовий збір за подачу позовної заяви - 992.40 грн., за подачу апеляційної скарги позивач сплатив 1488,60 грн. судового збору, що підтверджується доказами по справі (т. 5 а.с. 21). 
Законодавством передбачено механізм повернення з державного бюджету помилково/надміру сплачених сум судового збору (якщо особа не зверталася до суду із заявою/позовом), а також повернення судового збору за клопотанням особи на підставі ухвали суду відповідно до пункту 1 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», а саме: внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. 
Кошти судового збору повертаються відповідно до Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року №787 (далі Порядок). 
07 січня 2025 року набув чинності наказ Міністерства фінансів України від 26.11.2024 № 606 «Про внесення змін до Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів», яким внесено зміни до механізму повернення судового збору у випадках, визначених статтею 7 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до нового порядку органи Казначейства здійснюють повернення судового збору в усіх випадках виключно на підставі електронного подання, сформованого або Державною судовою адміністрацією України, або її територіальним управлінням, або відповідним судом.
Разом із заявою про повернення коштів судового збору з бюджету платником подається оригінал або копія платіжного документу, що підтверджує перерахування коштів до бюджету.
При цьому, позивач не позбавлений права звернутись із заявою про повернення надмірно сплаченого судового збору.
Проте в частині задоволених позовних вимог за які позивач не звільнений від сплати судового збору (моральної шкоди), пропорційно до частини задоволеного позову (11.23%) слід стягнути із відповідача на користь позивача 111.40 грн. (992.40 грн. х 11.23%) судового збору за розгляд справи районним судом.
З цих підстав слід змінити оскаржуване рішення районного суду в частині стягнення з Національного агентства з акредитації України на користь держави судового збору, зменшивши його розмір з 6064 грн. 15 коп. до  6 014 грн. 15 коп.
З огляду на вищевказане, апеляційній скарги підлягають задоволенню частково.
 
Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційні скарги  ОСОБА_1 , Національного агентства з акредитації України - задовольнити частково.
Рішення  Печерського районного суду м. Києва від 18 лютого 2025 року - змінити в частині стягнення з Національного агентства з акредитації України на користь держави судового збору, зменшивши його розмір з 6064 грн. 15 коп. до  6 014 грн. 15 коп.
Доповнити резолютивну частину рішення  Печерського районного суду м. Києва від 18 лютого 2025 року, після абзацу п`ятого, абзацом шостим наступного змісту:
Стягнути з Національного агентства з акредитації України (код ЄДРПОУ - 26196207) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) - 111.40 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції. 
В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 лютого 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили негайно з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
Дата складання повного судового рішення - 21 листопада 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду:                              Б.Б. Левенець

                                                                                              Є.П. Євграфова

                                   В.В. Саліхов