ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2025 року м.Дніпро Справа № 904/3733/22
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Дарміна М.О.(доповідач),
суддів: Чус О.В., Кощеєва І.М.
при секретарі судового засідання Карпенко А.С.

позивач: ОСОБА_3 (поза межами приміщення суду) - витяг з ЄДР
від позивача : ЛІСОВИЙ ДЕНИС ОЛЕКСАНДРОВИЧ (поза межами приміщення суду) - від ОСОБА_3 - адвокат, ордер серія АЕ № 1331071 від 21.10.2022р.
від відповідача: Скляр Наталія Михайлівна (поза межами приміщення суду) - від Криворізької міської ради - витяг з ЄДР

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги Криворізької міської ради та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.05.2024 (суддя Дупляк С.А. повне судове рішення складене 10.06.2024) у справі №904/3733/22 
за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 
до Криворізької міської ради,
за участю третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ОСОБА_3,
за участю третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ОСОБА_1,
про скасування рішення та про визнання договору укладеним,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції:

26.10.2022 до Господарського суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, в якій просить суд:
- визнати неправомірним, незаконним та скасувати у повному обсязі рішення Криворізької міської ради від 24.04.2013 за №1927 "Про відмову в поновленні договору оренди земельної ділянки від 05.03.2008 №040810800141";
- визнати укладеним договір оренди земельної ділянки у тій самій редакції договору оренди від 29.12.2007 №141 для розміщення автостоянки, яка знаходиться на вул. Качалова Саксаганському районі міста Кривого Рогу, та який зареєстрований у Криворізькому відділі Дніпропетровської регіональної філії державного підприємства "Центр державного земельного кадастру", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис №040810800141 від 05.03.2008, між Криворізькою міською радою та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 в редакції, яка міститься у прохальній частині позовної заяви.
Також позивач просить суд врахувати положення ст. 5 ГПК України та в разі необхідності вийти за межі позовних вимог і визначити у своєму рішенні інший спосіб захисту прав, який не буде суперечити закону і буде відповідати інтересам позивача.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 30.05.2024, у даній справі, в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що спірний договір оренди землі від 29.12.2007 укладено сторонами справи під час дії Закону України «Про оренду землі» за №161-XIV. на два роки.
Отже, поновлення спірного договору оренди землі має здійснюватися на умовах, визначених таким договором, за правилами, чинними на момент його укладення (тобто станом на 14.05.2013), а саме відповідно до положень ст. 33 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час укладення спірного договору - 01.01.2013) (правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 21.09.2022 у справі №926/2720/21).
Договір від 29.12.2007 був зареєстрований у Криворізькому відділі Дніпропетровської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис 05.03.2008 за №040810800141Ю, в зв`язку із чим, місцевий господарський суд дійшов висновку, що договір від 29.12.2007 діяв до 05.03.2010.
Після закінчення строку дії договору, тобто після 05.03.2010, на підставі рішення Криворізької міської ради від 27.01.2010 №3714 позивачу було продовжено термін дії договору оренди землі на 3 роки на тих самих умовах і 20.04.2010 між позивачем та відповідачем була укладена додаткова угода.
Додаткова угода зареєстрована у Криворізькому міському відділі Дніпропетровської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», про що у державного реєстрі земель вчинено запис 14.05.2010 за №041010800395.
Таким чином, договір оренди земельної ділянки №141 від 29.12.2007 припинив свою дію 14.05.2013. Вказана обставини встановлена, в тому числі в постанові Центрального апеляційного господарського суду від 19.07.2021 у справі №904/6575/20 за позовом прокуратури в особі відповідача до позивача, а тому така обставина визнається преюдиційною та такою, що не підлягає доказуванню і не може бути поставлена під сумнів (ст. 75 ГПК України
Позивач звернувся до Криворізької міської ради із заявою про поновлення договору 31.01.2013. Рада розглянула це звернення та 24.04.2013 ухвалила рішення №1927, яким відмовила у поновленні договору, пославшись на неналежне виконання позивачем своїх обов`язків та припинення використання ділянки. Суд підкреслив, що навіть якщо рада порушила місячний строк для розгляду заяви, це не створює автоматичного поновлення договору, оскільки існувало пряме письмове заперечення у формі рішення органу місцевого самоврядування.
Суд наголосив, що відповідно до ст. 33 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на момент закінчення дії договору (14.05.2013), процедура поновлення передбачає обов`язкове укладення додаткової угоди, яка є єдиною юридичною підставою для продовження оренди й державної реєстрації речового права. Велика Палата Верховного Суду у низці постанов (зокрема від 31.08.2021, 05.07.2023) зазначила, що без підписання додаткової угоди поновлення договору є неможливим, у тому числі й при «мовчазній згоді» сторін.
Суд встановив, що додаткова угода про поновлення договору між сторонами не укладалась, а доказів її підписання або реєстрації у справі немає. Тому відсутні будь-які юридичні факти, які могли б свідчити про продовження договору після 14.05.2013.
Також суд зазначив, що навіть якби мала місце «мовчазна згода», позивач повинен був звернутися до суду до 14.05.2016, оскільки строк можливого поновлення згідно з угодою становив би ще три роки. Позов подано лише 26.10.2022, тобто через 9,5 років після припинення договору та 6,5 років після завершення строку, протягом якого гіпотетично могла бути визнана укладеною додаткова угода.
Суд підкреслив, що визнання договору укладеним або поновленим у 2022 році є юридично неможливим, оскільки строк дії договору та строк його можливого поновлення давно сплинули. Велика Палата ВС у справі №904/8884/21 вказала, що вимога про визнання угоди укладеною поза межами допустимого строку є неефективним способом захисту, який не може бути задоволений.
Суд також застосував правову позицію ВП ВС від 29.09.2020 щодо того, що неправильно обраний спосіб захисту сам по собі є підставою для відмови у позові, незалежно від інших обставин справи. У даному випадку спосіб захисту - «визнання договору укладеним» - об`єктивно не може бути реалізований, бо неможливо поновити договір, строк дії якого закінчився ще у 2013 році, а можливий строк поновлення - у 2016 році.

Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи апеляційної скарги:

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, Криворізька міська рада звернулась до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.05.2024 та залишити позовну заяву Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 без розгляду повністю.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулась Фізична особа-підприємець ОСОБА_3, в якій просить прийняти апеляційну скаргу до розгляду, відкрити апеляційне провдження, розгляд апеляційної скарги проводити із викликом та за участі сторін по справі, скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.05.2024 по справі №904/3733/22 та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Узагальнення доводів апеляційної скарги:

Апеляційна скарга Криворізької міської ради обґрунтована наступним:
Апелянт наголошує на неповному з`ясуванні судом першої інстанції фактичних обставин, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права. Зокрема, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не розглянув першочергове процесуальне питання - відсутність у позивача належної процесуальної правосуб`єктності.
Криворізька міська рада стверджує, що позивач на момент звернення до суду (25.10.2022) не мав матеріального права, яке він заявляє на захист. Позивач ще 18.08.2018 відчужив нерухомість, розташовану на земельній ділянці (договір дарування), що відповідно до п. «е» ч. 1 ст. 141 ЗК України автоматично припинило його право користування земельною ділянкою. Таким чином, позивач не був носієм спірного права, не міг вважатися належним позивачем та не мав процесуальної дієздатності щодо заявлених вимог.
Апелянт посилається на позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі №200/606/18 щодо принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею), а також на висновки Верховного Суду у постановах від 01.12.2020 у справі №921/99/18 та від 21.09.2021 у справі №909/108/19 щодо автоматичного припинення права користування земельною ділянкою при відчуженні нерухомості.
Криворізька міська рада вказує, що суд порушив принцип стадійності захисту та вимоги ст. 43 ГПК України щодо запобігання зловживанню процесуальними правами. Відсутність у особи матеріального права автоматично виключає його з категорії належних позивачів та не може породжувати у нього процесуальної правоздатності. За п. 1 ч. 1 ст. 226 ГПК України позов мав бути залишений без розгляду.

Апеляційна скарга ФОП ОСОБА_3 обґрунтована наступним:
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення без додержання норм матеріального і процесуального права, за неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи, та при невідповідності висновків встановленим обставинам справи.
Позивач стверджує, що висновки суду про необхідність звернення до суду із вимогою про поновлення договору оренди землі на підставах «мовчазної згоди» відповідача є помилковими. Зі сторони відповідача не було пропуску місячного строку на розгляд звернення позивача, оскільки 19.02.2013 позивач сам звернувся до відповідача із письмовим проханням призупинити розгляд заяви від 31.01.2013 із метою з`ясування усіх спірних питань. Проекти рішень про відмову були виключені з порядку денного XXXI сесії міської ради, яка відбулася 22.02.2013-27.02.2013.
Апелянт наполягає на тому, що він ніколи не намагався поновити договір оренди землі на підставах «мовчазної згоди», а наполягав на тому, що зі сторони відповідача наявна незаконна відмова у поновленні договору із підстав незаконно нарахованої заборгованості з орендної плати за землю. Така заборгованість була нарахована на підставі визнаного у судовому порядку нечинним рішення Криворізької міської ради №3884 від 14.05.2010 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Кривого Рогу».
Позивач посилається на преюдиційні судові рішення: постанови Центрального апеляційного господарського суду від 02.06.2021 по справі №17/5005/17074/2011 та від 19.07.2021 по справі №904/6575/20, якими було відмовлено у стягненні заборгованості з орендної плати. Апелянт зазначає, що суд не визнав ці обставини преюдиційними, що призвело до невірного встановлення фактичних обставин справи.
Позивач стверджує, що лише у 2021 році з`явились обґрунтовані підстави для скасування рішення відповідача №1927 від 24.04.2013 та для звернення до суду із позовом про поновлення договору оренди. Відповідно до ч. 9 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» відмова в укладенні додаткової угоди може бути оскаржена в суді.
Щодо обрання способу захисту апелянт зазначає, що поновлення договору на той самий строк на який він був укладений не відновить порушених прав, адже з моменту його закінчення вже минуло понад 9 років. Тому позивачем було подано вимогу про визнання укладеним нового договору оренди у тій самій редакції, що є належним способом захисту порушених прав, який відновить порушені права.
Позивач посилається на рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Об`єднаного Королівства Великобританії та Північної Ірландії» від 24.06.2003, в якому встановлено, що особа (орендар) мала принаймні законне сподівання на реалізацію передбаченого договором права на продовження договору оренди і таке сподівання можна вважати додатковою частиною майнових прав.
Щодо реєстрації права власності на незавершене будівництво за третьою особою апелянт зазначає, що будівництво здійснювалось на підставі Договору про спільну діяльність із будівництва майнового комплексу (автостоянки) від 05.03.2008, укладеного між ОСОБА_3., ОСОБА_1 та ОСОБА_2. Третя особа-1 ( ОСОБА_2 ) як власник майна не заперечує щодо поновлення договору оренди. Крім того, позивач посилається на позицію Верховного Суду у постанові від 14.09.2022 у справі №904/4933/15, згідно якої реєстрація об`єкта незавершеного будівництва не є підставою для переходу права на земельну ділянку у розумінні ст. 120 ЗК України.

Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі:

ФОП ОСОБА_3. подав відзив на апеляційну скаргу Криворізької міської ради, згідно якого просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Із матеріалів справи вбачається, що звернення Позивача до суду було зумовлено реальним порушенням його прав та законних інтересів, а саме незаконним нарахуванням заборгованості з орендної плати за землю на підставі нечинного рішення Криворізької міської ради №3884 від 14.05.2010 року. Саме зазначена заборгованість безпідставно була покладена Відповідачем в основу оскаржуваного рішення №1927 від 24.04.2013 року «Про відмову у поновленні (продовженні) договору оренди земельної ділянки», що свідчить про наявність у Позивача законного інтересу та права на звернення до суду з відповідним позовом.
Оскаржуване рішення Відповідача №1927 від 24.04.2013 року ухвалене виключно з формальних підстав та ґрунтується на посиланні на нібито існуючу заборгованість з орендної плати за землю, яка була сформована на підставі незаконного та нечинного рішення органу місцевого самоврядування. Враховуючи похідний характер такого рішення, воно не може вважатися правомірним та таким, що відповідає вимогам законності й обґрунтованості.
Крім того, у межах розгляду справи №904/5875/15 було підтверджено факт реального здійснення будівництва об`єкта майнового комплексу (автостоянки) на спірній земельній ділянці з дотриманням усіх дозвільних процедур, погоджених, у тому числі, з Відповідачем. Право власності на об`єкт незавершеного будівництва було належним чином зареєстровано, а у подальшому в установленому законом порядку перейшло до третьої особи - ОСОБА_5., що підтверджується матеріалами справи.
Будівництво об`єкта здійснювалося на підставі чинного договору про спільну діяльність від 05.03.2008 року, предметом якого є реалізація спільного інвестиційного проєкту. Умовами зазначеного договору чітко визначено обсяг прав та обов`язків сторін, порядок фінансування будівництва та розподілу результатів спільної діяльності. При цьому чинне законодавство України не містить заборони на здійснення спільної діяльності за умови, коли власником об`єкта нерухомого майна є одна особа, а власником чи користувачем земельної ділянки на праві оренди - інша особа.
Наявні у матеріалах справи докази, а також письмові пояснення третьої особи - ОСОБА_5. - свідчать про відсутність будь-яких заперечень щодо поновлення (продовження) договору оренди земельної ділянки між Позивачем та Відповідачем. Поновлення такого договору не порушує прав територіальної громади, не створює негативних правових наслідків для інших осіб та відповідає принципу правової визначеності.
Водночас саме відмова Відповідача у поновленні договору оренди земельної ділянки стала прямою причиною неможливості завершення будівництва об`єкта нерухомості, що фактично є втручанням у реалізацію законних майнових прав Позивача та третьої особи. Такі дії Відповідача суперечать принципам добросовісності, розумності та справедливості.
Незважаючи на зазначене, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, неправильно оцінив надані докази та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права призвели до ухвалення незаконного й необґрунтованого рішення, що є підставою для його скасування в апеляційному порядку.

Криворізька міська рада подала відзив на апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_3, згідно якого просить залишити без задоволення апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 у справі №904/3733/22, задовольнити апеляційну скаргу Криворізької міської ради у цій же справі №904/3733/22; скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.05.2024 у справі №904/3733/22 та залишити позовну заяву фізичної особи- підприємця ОСОБА_3 без розгляду повністю.
Доводи апеляційної скарги ФОП ОСОБА_3 не спростовують правильності висновків Господарського суду Дніпропетровської області, викладених у рішенні від 30.05.2024, та не містять належних і допустимих аргументів щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права.
Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про неможливість визнання укладеним договору оренди земельної ділянки в редакції договору від 29.12.2007 поза межами граничного строку, протягом якого такий договір міг бути поновлений. У зв`язку з цим правомірною є відмова у задоволенні позовних вимог ФОП ОСОБА_3, оскільки ним було обрано неефективний та юридично неможливий спосіб захисту порушеного права.
Крім того, на момент звернення до суду з даним позовом ФОП ОСОБА_3. не був носієм матеріального права, «поновлення» якого він вимагав. Починаючи з 18.08.2018, у зв`язку з відчуженням об`єкта незавершеного будівництва, розміщеного на спірній земельній ділянці, право користування цією земельною ділянкою припинилося на підставі пункту «е» частини першої статті 141 Земельного кодексу України у зв`язку з набуттям іншою особою права власності на споруду. Зазначена обставина підтверджується офіційними даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та має правове значення як факт припинення відповідного речового права.
Таким чином, станом на 25.10.2022 Позивач не мав жодного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, який підлягав би судовому захисту у заявлений ним спосіб, що свідчить про його статус неналежного позивача у даній справі.
За відсутності у Позивача матеріального права, а також з огляду на те, що строк дії договору оренди земельної ділянки закінчився ще у 2013 році, позов було подано за відсутності предмета спору. Такі дії мають ознаки зловживання процесуальними правами шляхом подання завідомо безпідставного позову, що прямо суперечить вимогам статті 43 Господарського процесуального кодексу України та покладає на суд обов`язок вживати заходів для запобігання таким зловживанням.
З урахуванням викладеного, за відсутності у Позивача права на позов у матеріальному розумінні, суд першої інстанції мав застосувати положення частини другої статті 185 ГПК України та залишити позовну заяву без розгляду. Неприйняття такого процесуального рішення є самостійною підставою апеляційної скарги Криворізької міської ради та підлягає перевірці судом апеляційної інстанції.
Викладена правова позиція узгоджується зі сталою практикою Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, відповідно до якої обов`язковою умовою надання судового захисту є наявність у особи порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу на момент звернення до суду, зокрема у справах №921/99/18, №909/108/19, №907/29/19.
Незалежно від обставин, на які посилається ФОП ОСОБА_3. в апеляційній скарзі, у тому числі подій 2013 року, листів чи актів перевірок, «поновлення» його прав шляхом задоволення заявлених позовних вимог у межах чинного законодавства є юридично неможливим.
Крім того, порушення Позивачем питання, що виникло понад десять років тому, за відсутності чинного матеріального права та правового зв`язку із земельною ділянкою, свідчить про втрату об`єктивної актуальності спору та додатково кореспондується з інститутом позовної давності.

Третя особа-1 (ОСОБА_5) у письмових поясненнях, поданих до суду першої інстанції, підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Зазначив, що як власник майна - будівель та споруд, розміщених на земельній ділянці, не заперечує щодо поновлення (продовження) укладених договорів оренди між позивачем та відповідачем.

05.11.2024 ФОП ОСОБА_3. подано клопотання про надання дозволу на фіксування та транслювання судового засідання, обґрунтоване підготовкою журналістами «bihus.info» відповідного репортажу щодо неправомірних дій посадових осіб виконавчого комітету Криворізької міської ради, які на постійній основі зловживаючи своїм службовим становищем вчиняють дії, які направленні на незаконне збільшення плати за землю, а у подальшому використовують це, як підставу для позбавлення землекористувачів міста права власності. ( а.с.108, т.2)

Криворізька міська рада подала заперечення проти клопотання ФОП ОСОБА_3 від 05.11.2024 про надання дозволу на фіксування та транслювання судового засідання, в якому просила відмовити ФОП ОСОБА_3. в задоволенні клопотання від 05.11.2024 про надання дозволу на фіксування та транслювання усіх судових засідань у справі №904/3733/22 у мережі інтернет на YouTube каналі «Судова влада України» www.youtube.com/channel/UCFDRcAmACu5ljF-YUMGctnA та на порталі «Судова влада України» court.gov.ua/affairs/online/, виходячи з наступного (а.с.116 т.2).
По-перше, заборонено вдаватись до безпідставних звинувачень у неправомірності дій інших осіб. В Україні діє презумпція невинуватості, визначена статтею 62 Конституції України, згідно якої особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. 
По-друге, існуючий у справі господарський спір є приватно-правовим, договірного характеру, а відтак стосується вузького та обмеженого кола осіб (виключно учасників даної справи), і це виключає загальне суспільне значення та значний суспільний інтерес щодо розгляду справи №904/3733/22. У договірних земельних правовідносинах органи місцевого самоврядування є рівними учасниками земельних відносин з іншими юридичними та фізичними особами, тому невиправдане втручання чи тиск громадськості на ці правовідносини буде порушенням прав відповідача. За таких обставин, відсутності суспільного інтересу та недоведеності його реальної наявності заявником ФОП ОСОБА_3., здійснення трансляції судового засідання у мережі Інтернет на «YouTube» каналі «Судова влада України» та порталі «Судова влада України» буде порушувати принцип «пропорційності» та «справедливої рівноваги», які передбачають наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.
Колегія суддів у відповідності до приписів статтей 8,9 Господарського процесуального кодексу України здійсн.є розгляд справи із трансляцією судового засідання у мережі Інтернет на «YouTube» каналі «Судова влада України» . 

Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді:
Згідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 18.06.2024 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Дармін М.О., судді: Кощеєв І.М., Чус О.В.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 24.06.2024 відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження до Центрального апеляційного господарського суду матеріалів справи №904/3733/22. Доручено Господарському суду Дніпропетровської області надіслати до Центрального апеляційного господарського суду матеріали справи № 904/3733/22.
03.07.2024 матеріали даної справи надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 09.07.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Криворізької міської ради на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.05.2024 у справі №904/3733/22.
Розгляд справи призначено у судове засідання на 05.11.2024 об 11:00 годин.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 05.11.2024 в судовому засіданні оголошено перерву до 04.03.2025 на 09:30 год.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 04.03.2025 в судовому засіданні оголошено перерву до 06.05.2025 на 09:30 год.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 06.05.2025 в судовому засіданні оголошено перерву до 25.11.2025 на 10:00 год.
25.11.2025 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови Центрального апеляційного господарського суду.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, підтверджено матеріалами справи і не оспорюється сторонами спору:

29.12.2007 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (орендар) та Криворізькою міською радою (орендодавець) був укладений договір №141 оренди земельної ділянки для розміщення автостоянки, яка знаходиться на вул. Качалова у Саксаганському районі м. Кривого Рогу. Згідно з п. 1 договору орендодавець на підставі рішення міської ради від 28.11.2007 №2026 надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку площею 0,2912 га з кадастровим номером 1211000000:06:134:0057.
Відповідно до п. 5 договір укладено на 2 роки. Після закінчення строку договору орендар, який належно виконував обов`язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право поновлення його на новий строк. Договір зареєстрований у Криворізькому відділі Дніпропетровської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис 05.03.2008 за №040810800141.
20.04.2010 між сторонами було укладено додаткову угоду про подовження терміну дії договору оренди земельної ділянки від 05.03.2008 №040810800141 на підставі рішення Криворізької міської ради від 27.01.2010 №3714. Строк дії договору продовжено на 3 роки на тих самих умовах. Додаткова угода зареєстрована 14.05.2010 за №041010800395. Таким чином, договір оренди земельної ділянки №141 від 29.12.2007 припинив свою дію 14.05.2013.
31.01.2013 позивач подав до Криворізької міської ради заяву про поновлення договору оренди земельної ділянки разом із проектом додаткової угоди. 07.02.2013 було проведено спільне обстеження земельної ділянки представниками управління земельних ресурсів виконкому міської ради та позивачем, за результатами якого було повідомлено про наявність зауважень щодо сплати орендної плати.
19.02.2013 позивач звернувся до Криворізької міської ради із письмовим проханням призупинити розгляд заяви від 31.01.2013 із метою з`ясування усіх спірних питань та приведення грошових та документальних питань до норм згідно чинного законодавства. Проекти рішень про відмову у поновленні договорів оренди були виключені з порядку денного XXXI сесії міської ради, яка відбулася 22.02.2013-27.02.2013.
Листом від 23.03.2013 Криворізька міська рада повідомила позивача про те, що станом на 20.03.2013 ним не вжито заходів щодо приведення податкових зобов`язань у відповідність до вимог чинного земельного законодавства України, заборгованість з орендної плати не ліквідована. Рада повідомила про відсутність правових підстав для поновлення терміну дії договорів оренди та встановила строк для врегулювання питань до 05.04.2013.
24.04.2013 Криворізька міська рада прийняла рішення від №1927 «Про відмову у поновленні договору оренди земельної ділянки від 05.03.2008 №040810800141», яким відмовила позивачу в поновленні договору оренди та зобов`язала його припинити комерційне використання земельної ділянки і повернути її міській раді за актом приймання-передачі.
У 2010-2011 роках Криворізькою міською радою було нараховано заборгованість з орендної плати за землю на підставі рішення Криворізької міської ради №3884 від 14.05.2010 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Кривого Рогу». Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.11.2011 у справі №2а-423/10/0408, залишеною без змін постановою Вищого адміністративного суду від 11.12.2012, зазначене рішення Криворізької міської ради №3884 від 14.05.2010 визнано нечинним.
Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 02.06.2021 у справі №17/5005/17074/2011 відмовлено прокурору в інтересах Криворізької міської ради у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з орендної плати за землю у період з 01.06.2010 по 30.06.2011. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 19.07.2021 у справі №904/6575/20 відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з орендної плати за період з 01.05.2013 по 31.12.2013.
18.08.2018 позивачем здійснено відчуження нерухомого майна - незавершеного будівництва будівель та споруд автостоянки, розміщеного на спірній земельній ділянці, на користь ОСОБА_1 за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Меньшиковою К.О. та зареєстрованим в реєстрі за №1204. В подальшому право власності перейшло до ОСОБА_3.
Будівництво будівель та споруд автостоянки здійснювалось на підставі Договору про спільну діяльність із будівництва майнового комплексу (автостоянки) від 05.03.2008, укладеного між ОСОБА_3., ОСОБА_1. та ОСОБА_2. Згідно умов договору: ОСОБА_3. зобов`язався надати земельну ділянку для будівництва; ОСОБА_1. - організовувати та контролювати процес будівництва; ОСОБА_2. - здійснити фінансування будівництва.

Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції та оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників провадження у справі і висновків суду першої інстанції:

Заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту судового рішення, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 не підлягає задоволенню в силу наступного:
З урахуванням доводів і вимог апеляційних скарг, в порядку частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегією суддів не перевіряється правильність висновків суду першої інстанції в частині неоспорюваних сторонами обставин справи відносно того, що:
- договір оренди земельної ділянки №141 від 29.12.2007 укладено між сторонами на 2 роки та зареєстровано 05.03.2008;
- додатковою угодою від 20.04.2010 строк дії договору продовжено на 3 роки (до 14.05.2013);
- 31.01.2013 позивач подав заяву про поновлення договору оренди;
- 19.02.2013 позивач звернувся із проханням призупинити розгляд заяви;
- 24.04.2013 Криворізька міська рада прийняла рішення про відмову у поновленні договору;
- договір оренди припинив дію 14.05.2013, додаткова угода про поновлення не укладалась;
- рішення Криворізької міської ради №3884 від 14.05.2010 визнано нечинним у судовому порядку;
- у 2021 році остаточно вирішено судові спори щодо заборгованості з орендної плати (відмовлено у стягненні);
- 18.08.2018 позивач відчужив нерухоме майно (незавершене будівництво) на спірній земельній ділянці;
- позов подано 25.10.2022, тобто через понад 9 років після припинення дії договору.
В постанові Верховного Суду від 27.11.2019р. у справі № 923/236/19, викладено наступний правовий висновок:
« Верховний Суд зауважує, що відповідно до п.п. 4, 5 ч. 3 ст. 162 ГПК України позовна заява повинна містити в т.ч. зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.
Предмет спору - це об`єкт спірних правовідносин, щодо якого виник спір між позивачем і відповідачем. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
Підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Підставу позову становлять фактична й правова підстава. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача. Правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування, є гарантією прав відповідача на захист проти позову».
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 134942146, який сформовано 20.08.2018р., тобто на дату подання позовної заяви ФОП ОСОБА_3. 26.10.2022р., власником об`єкта незавершенного будівництва - «АВТОСТОЯНКИ, відсоток готовності об`єкта 95%, яке складається з літ.А- сторожка, загальною площею 7.3 кв.м., поз.№1 - огорожа» на підставі договору дарування незавершенного будівнцицва № 1208 є ОСОБА_5 - треття особа -1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача (т.1 а.с. 183).
Відповідно до частини 1 статті 50 Господарського процесуального кодексу України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.
Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України:
1. Треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, подавши позов до однієї або декількох сторін.
2. Про прийняття позовної заяви та вступ третьої особи у справу суд постановляє ухвалу.
3. Треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, користуються усіма правами і несуть усі обов`язки позивача.
4. Після вступу в справу третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, справа за клопотанням учасника справи розглядається спочатку.
5. До позовів третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору у справі, в якій відкрито провадження, застосовуються положення статті 180 цього Кодексу.
Колегія суддів констатує, що ОСОБА_5 не скориствався своїм правом на подання позову щодо предмета спору, відповідні негативні наслідки від невчинення такої процесуальної можливості покладаються на дану особу, яка є належним чином обізнанна про наявність спору і апеляційного провадження за наслідками розгляду справи в суді першої інстанції. 
При цьому колегія суддів наголошує, що враховуючи вищевстановлені фактичні обставини, при апеляційному перегляді не досліджується питання правомірності укладання договору дарування серія і номер 1208, виданого 20.08.2018р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Меньшиковою К.О.
Колегія суддів звертає увагу ФОП ОСОБА_3 на те, що підстава позову - це частина позову, яка відображає обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і докази, що підтверджують позов. Підстави позову, які підтверджують, що спірне право належить позивачу, а на відповідача покладено певні обов`язки, становлять активну підставу. До їх складу входять також факти, які обґрунтовують належність доказів до справи, те, що позивач і відповідач є суб`єктами прав та обов`язків спірних правовідносин. Пасивну підставу позову становлять факти, з яких вбачається, що відповідач вчинив дії, спрямовані на заперечення права позивача або утвердження за собою права, яке йому не належить. Ці факти обґрунтовують потребу подання позову та захисту прав чи інтересів позивача. Вони свідчать, що право позивача порушене, оспорене чи невизнане, є загроза його порушення чи потреба у зміні існуючих між сторонами правовідносин.
Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим і залежить насамперед від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Предмет доказування формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №910/4994/18).
Система доказування у господарському процесі засновується на розподілі тягаря доказування між сторонами у справі. Посилаючись на ту чи іншу обставину або спростовуючи їх у суді, сторона повинна доводити такі обставини доказами (статті 13, 74 ГПК).
За змістом ст. 14 ГПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Не вдаючись до теоретичних дискусій з надмірно ускладненою проблемою поняття про підставу позову, колегія суддів зауважу, що для потреб практичної діяльності, позивачу досить усвідомлювати, що на підтвердження своїх вимог потрібно подати фактичні дані (відомості про факти), тобто те, що можна назвати матеріально-правовою складовою підстави позову. Але при цьому такі дані мають встановлюватись передбаченими та дозволеними процесуальним законом засобами, вичерпний перелік яких вміщено в Главі 5. «Докази та доказування» Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до частин 1, 3,4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України:
1. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.
3. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
4. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до частин 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Наявний в матеріалах справи Договір про спільну діяльність від 05.03.2008р. з урахуванням відсутності в матеріалах справи доказів визнання недійсним договору дарування серія і номер 1208, виданого 20.08.2018р.в контесті спірних правовідносин не може бути належним і допустимим в розумінні статтей 76,77 Господарського процесуального кодексу України доказом на підтвердження порушення прав і законних інтересів ФОП ОСОБА_3
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ГПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 у справі № 904/7841/21. 
Колегія суддів констатує відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження порушення прав і законних інтересів ФОП ОСОБА_3.
Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19).
Встановивши те, що оспорюваний правочин не порушує прав і законних інтересів позивача, суди попередніх судових інстанцій необґрунтовано вдалися також й до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності підстав для визнання контракту недійсним, і не врахували того, що встановлена ними відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові (аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову ФОП ОСОБА_3 через недоведенність позивачем факту порушення його прав.
Мотивувальна частина рішення суду першої інстанції від 30.05.2024 у справі №904/3733/22 підлягає зміні з викладення його мотивувальної частини в редакції даної постанови, а апеляційна скарга Криворізької міської ради на нього, відповідно, підлягає задоволенню.
Доводи апеляційної скарги ФОП ОСОБА_3 : « … 1. Щодо висновків Суду про необхідність звернення Позивача до суду із вимогою про поновлення договору оренди землі на підставах «мовчазної згоди» Відповідача, внаслідок несвоєчасного розгляду (із пропуском місячного строку) заяви Позивача від 31.01.2013р.
Як вбачається із оскаржуваного рішення основаною підставою для відмови Позивачу у задоволенні позовних вимог, за висновками суду стало, зокрема те, що: оскаржуване рішення Відповідача було прийнято з порушенням місячного терміну розгляду звернення Позивача про поновлення договору оренди землі (майже через три місяці після звернення позивача до відповідача про поновлення договору оренди землі). Тобто, у Позивача виникло право на оскарження відмови (а також наявного зволікання) в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі ще в березні 2013 року, однак, із позовом позивач звернувся лише у жовтні 2022 року. Позивач мав можливість захистити своє право на продовження договору оренди землі на тих самих умовах і на той самий строк до 14.05.2016 (14.05.2013 + 3 роки (можливий строк поновлення договору, який відповідає п. 5 договору оренди землі).
Однак, з даного приводу слід зауважити, що такі висновки суду зроблені внаслідок неповного з`ясування обставин справи та невірно наданої їм оцінки, адже, як вбачається із матеріалів справи та не заперечується Сторонами, 15.12.2011 року ухвалою господарського суду Дніпропетровської області було відкрито провадження у справі №17/5005/17074/2011 за позовом Прокурора Жовтневого району м. Кривого Рогу в інтересах держави в особі Криворізької міської ради до ФОП ОСОБА_3 про стягнення заборгованості із орендної плати землю у розмірі 87 213,98 грн. за користування земельною ділянкою по вул. Качалова у м. Кривому Розі у період з 01.06.10р. по 30.06.11р., яка нарахована на підставі визнаного , у судовому порядку незаконного рішення Криворізької міської ради №3884 від 14.05.10р. (докази у справі).
' Оскільки питання про стягнення заборгованості у судовому порядку ще вирішено не було (тобто, нарахована заборгованість мала спірний характер), 31.01.201 Зр. маючи намір продовжувати використовувати орендовану земельну ділянку, Позивачем була подана до Відповідача заява за встановленим зразком про поновлення договору оренди земельної ділянки та проектом додаткової угоди, що не заперечується Відповідачем в його оскаржуваному рішенні (копія заяви у справі).
07.02.2013 за спільної участі Позивача та представників Відповідача (працівників управління земельних ресурсів виконкому міської ради), було здійснено обстеження спірної земельної ділянки та повідомлено, що на розгляд лютневої сесії міської ради підготовлено проект рішення щодо відмови у поновлені договорів оренди, оскільки Позивач не привів податкові платежі у відповідність до умов Договору оренди.
Зважаючи на такі обставини, 19.02.2013 Позивач звернувся до Відповідача із письмовим проханням призупинити розгляд заяви від 31.01.2013р. із метою з`ясування усіх спірних питань та приведення грошових та документальних питань до норм згідно чинного законодавства.
Враховуючи таке клопотання (прохання) Позивача проекти підготовлених рішень Відповідача щодо відмови у поновленні дії договорів оренди, в тому ж числі, і щодо спірного договору оренди були виключені з черги денної XXXI сесії міської ради, яка відбулася 22.02.201 Зр. - 27.02.2013р.
Однак, листом від 23.03.2013р. (копія додається) Відповідач повідомив, що «станом на 20 березня 2013 року, Вами не вжито заходів щодо приведення податкових зобов 'язань у відповідність до вимог чинного земельного законодавства України, заборгованість з орендної плати,, що допущена Вами у період користування земельними ділянками за вказаними договорами оренди, термін дії яких сплив 05.03.2013р., не ліквідована.
Таким чином, виходячи з вимог статті 33 Закону України «Про оренду землі», повідомляємо, що у міської ради, як розпорядника земель комунальної власності, відсутні правові підстави для поновлення терміну дії вказаних договорів оренди, рівно яку орендаря, фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, відсутні правові підстави для виникнення переважного права на укладання договорів оренди землі на новий строк, у тому числі і у порядку, визначеному частиною 6 статті 33 вказаного Закону.
Враховуючи викладене, вважаємо за необхідне попередити, що у разі не врегулювання до 05 квітня 2013 року питань, пов 'язаних з виконанням умов договорів оренди, проекти рішень, що були підготовлені на розгляд XXXI сесії міської ради будуть винесені на розгляд XXXIII (квітневої) сесії міської ради.»
24.04.2013р., у період дій Договору оренди, який діяв до 14.05.13р., Відповідач відмовив у подовженні (поновленні) дії Договору оренди.
Тобто, зважаючи на такі обставини зі сторони Відповідача не було пропуску місячного строку на розгляд звернення Позивача про подовження (поновлення) дії Договору оренди, отже, й для Позивача не існувало підстав для звернення до суду із позовом про поновлення договору оренди на підставі так званої «мовчазної згоди» Відповідача. Зворотне, свідчило б лише про очевидну та недопустиму недобросовісну поведінку Позивача.
Положеннями ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» щодо так званої «мовчазній згоди» передбачено фактично спрощений порядок коли між орендодавцем та орендарем не має суперечностей, спору, а у нашому випадку між Сторонами були певні розбіжності та неврегульовані питання відносно орендної плати, що позбавляло можливості поновлювати (продовжувати) у судовому порядку договір оренди на підставі так званої «мовчазної згоди».
При цьому, слід зауважити, що такі додаткові докази, як лист Відповідача від 23.03.201 Зр. у суді першої інстанції не надавався, оскільки викладені у ньому факти не заперечувались Сторонами, а навпаки підтверджували самі Сторони. До того ж, із оскаржуваного рішення Відповідача також вбачається наявність цих' обставин, що розгляд питання про поновлення договору оренди було призупинено зверненням Позивача від 19.02.2013. Водночас, з огляду на позицію суду першої інстанції для повного та всебічного об`єктивного з`ясування обставин даної справи вважаємо за доцільне долучити їх до справи.
Фактично, позиція суду першої інстанції зводиться до заохочення недобросовісної поведінки орендаря (Позивача) у питанні поновлення (продовження) дії договору оренди. Іншими словами, суд першої інстанції виправдовує недобросовісну поведінку досягненням корисливої мети, тобто вважає що при взаємодії з органом місцевого самоврядування має бути застосована модель поведінки де над добросовісністю превалюють особисті корисливі мотиви. 
Дана поведінка суду свідчить про можливий прояв не доброчесності та про недотримання Зангалорських принципів поведінки суддів, якими передбачено, що високе звання судді включає в :ебе підтримку високих стандартів поведінки суддів, що є безпосереднім обов`язком судових ?рганів кожної держави. Суди зобов`язані докладали всіх зусиль для підтримки та подальшого розвитку довіри до судової системи. Компетентність та старанність є необхідними умовами для виконання суддею своїх обов`язків.
Натомість, як вбачається із оскаржуваного рішення, хід думок та викладеної позиції свідчить про поверхневий підхід до розгляду справи та про фактичні рекомендації для будь-якого орендаря, який опиниться у подібній ситуації, діяти не добропорядно та не добросовісно.
Зокрема, у постанові Верховного суду від 16.05.2018 по справі №449/1154/14, від 10.09.2018 у справі N920/739/17, від 10.04.2019 у справі N390/34/17, від 14.12.2021 у справі №147/66/17, та інших, було висловлено загальний правовий висновок в частині того, що добросовісність (п.6 ст.З ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин.
Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Обґрунтування вищенаведеної правової позиції Верховного суду співвідноситься із Модельними правилами європейського приватного права (DCFR), якими перебачено, що будь-які дії юридичної чи фізичної особи мають бути добросовісними.
У своєму рішенні суд неодноразово зазначає про обов`язковість добросовісної поведінки орендаря (Позивача), як на обов`язковий елемент продовження ' (поновлення) договору оренди, посилаючись при цьому на певні загальні позиції Верховного суду, які викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 18.04.2023 у справі №910/16979/21, від 30.08.2022 у справі №925/778/19, від 23.08.2022 у справі №920/102/21, від 05.07.2022 у справі №904/3860/19, від 15.05.2024 у справі №909/694/23, від 31.08.2021 у справі №903/1030/19 від 22.09.2020 у справах №313/350/16-ц та №159/5756/18.
Тобто, суд розуміє, що звернення Позивача до суду більш раніше, за наявності нарахованої Відповідачем заборгованості та за наявності заяви-листа Позивача від 19.02.2013 із письмовим проханням призупинити розгляд заяви від 31.01.2013р., було б недобросовісним та недобропорядним. Натомість, у судовому рішенні зазначає про необхідність вчинення недобросовісної поведінки, лише яка була б на думку суду правильною і такою щоб . призвела до задоволення позовних вимог і поновлення договору оренди у судовому порядку.
2. Щодо висновків Суду про нібито намагання Позивача поновити договір оренди землі на підставах «мовчазної згоди» Відповідача.
Як вбачається із оскаржуваного рішення Суд також зазначає, що Позивач не може поновити у судовому порядку договір оренди землі на підставах «мовчазної згоди», оскільки «відповідач виконав свій обов`язок щодо розгляду звернення позивача про поновлення договору оренди землі та повідомив позивача про небажання продовжувати строк дії договору,, зазначивши причини» та «відповідач, як орган місцевого самоврядування, через який територіальна громада реалізує своє право власності на землю, підтвердила свою позицію щодо небажання продовжувати дію договору, ухваливши відповідне рішення»
Проте, слід зауважити, що у позовній заяві та у судовому засіданні Позивач не зазначав про необхідність поновлення (продовження) договору оренди землі на підставах «мовчазної згоди», а наполягав на тому, що зі сторони Відповідача наявним є незаконна відмова (незгода) у поновленні (продовженні) договору із підстав незаконно (неправомірно) нарахованої заборгованості із орендної плати за землю, яка була нарахована на підставі незаконного (визнаного у судовому порядку нечинним) рішення Криворізької міської ради №3884 від 14.05.10р. «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Кривого Рогу», що було підтверджено преюдиційними судовими рішеннями (постановами Центрального апеляційного господарського суду від 02.06.2021р. по справі №17/5005/17074/2011 та від 19.07.2021р. по справі №904/6575/20), копії яких наявні у матеріалах справи.
Відповідно до ч.9 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі», відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді.
Натомість, на зазначені обставини та на положення ч.9 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі» суд не звернув належної уваги, висновки на які посилався Позивач та які були викладені у судових по справах №17/5005/17074/2011 та №904/6575/20 суд не визнав преюдиційними, що в результаті призвело до невірного встановлення фактичних обставин справи та як наслідок до незаконної відмови у задоволенні позовних вимог.
Суд першої інстанції не врахував, що лише у 2021 судові справи №17/5005/17074/2011 та №904/6575/20 щодо нарахованої заборгованості були остаточно розглянуті та в яких були прийняті рішення, якими відмовлено Відповідачу у стягненні заборгованості, отже, лише у 2021 році з`явились обґрунтовані підстави для скасування рішення Відповідача №1927 від 24.04.13р. та для заявления у удовому порядку вимог про поновлення договору оренди (визнання договору укладеним).
При цьому, якщо суд першої інстанції зазначає про неможливість поновлення договору оренди за наявності заперечень органу місцевого самоврядування щодо поновлення договору оренди земельної ділянки, то в даній ситуації суд повинен був щонайменше скасувати оскаржуване рішення Відповідача №1927 від 24.04.2013р.
В свою чергу, Відповідач за результатами такого скасування у судовому порядку його рішення, в силу положень ст. 33 Закону України «Про оренду землі» зобов`язаний у місячний строк повторно розглянути заяву Позивача від 31.01.13р. та вже з урахуванням судових рішень в яких встановлені преюдиційні обставини щодо його неправомірних дій із незаконного нарахування заборгованості та як наслідок неправомірної відмови у поновленні (продовженні) договору оренди, повинен прийняти відповідне рішення про поновлення договірних відносин щодо оренди земельної ділянки по вул. Качалова у Саксаганському районі м. Кривого Рогу.
У постанові Центрального апеляційного господарського суду від 15.05.2024 по справі №912/300/23 на яку посилається суд першої інстанції, як раз і зазначено, що суд не може поновити договір оренди зважаючи на наявність незгоди Орендодавця (відповідача) на його поновлення, яка була оформлена у вигляді рішення органу місцевого самоврядування, яке у тій справі не було оскаржено Орендарем (позивачем).
Натомість, у нашому випадку у рамках даної справи Позивачем було заявлено відповідну вимогу про скасування рішення Криворізької міської ради від 24.04.2013р. за №1927 «Про відмову в поновленні договору оренди земельної ділянки від 05.03.2008р. № 040810800141».
Посилання суду на висновок «... сам по собі такий спосіб захисту,, як визнання укладеним договору оренди землі на запропонованих позивачем умовах, не потребує вжиття додаткових способів захисту, а відтак, скасування спірного рішення відповідача є неналежним способом, захисту, що є підставою для відмови в позові в цій частині», який був викладений у постановах Верховного Суду від 18.08.2021 у справі №910/6701/20 та від 08.11.2022 у справі №910/18853/21 по відношенню до нашої справи взагалі є некоректним, адже, у таких судових справах оскаржувалось лише рішення Орендодавця (відповідача) про відмову у поновленні договору оренди після того, як договір оренди вже було визнано укладеним у судовому порядку.
Посилання суду на іншу судову практику Верховного суду, яка є загальною та не містить аналогічних фактичних обставин справи, доказової бази, доводів та позиції сторін, як у даній справі не може бути правовою підставою для відмови Позивачу у задоволенні його позовних вимог.
3. Щодо висновків Суду про обрання Позивачем неналежного (неефективного) способу захисту прав.
Як вбачається із позовної заяви Позивачем було зазначено та надано відповідні підтверджуючі докази відносно того, що лише у 2021 судові справи №17/5005/17074/2011 та №904/6575/20 були остаточно розглянуті та були прийняті судові рішення, якими відмовлено Відповідачу у стягненні заборгованості, отже, лише у 2021 році з`явились обґрунтовані підстави для скасування рішення Відповідача №1927 від 24.04.13р. та для звернення до суду із позовом про поновлення договору оренди (визнання договору укладеним).
Також, у позовній заяві було зазначено, що поновлення (продовження) договору на той самий строк на який він був укладений не відновить порушених прав Позивача, адже, з моменту його закінчення вже минуло понад 9 років. Тобто, навіть у разі звернення із позовом про визнання додаткової угоди укладеною та задоволення позовних вимог Позивача про визнання укладеною додаткової угоди про поновлення дії договору оренди землі на той самий строк, то це б жодним чином не призвело до подальшого реального поновлення дії Договору та до відновлення прав Позивача.
За таких обставин, Позивачем було подано до суду вимогу про визнання укладеним нового договору оренди земельної ділянки у тій самій редакції договору оренди №141 від 29.12.2007р. для розміщення автостоянки, яка знаходиться по вул. Качалова у Саксаганському районі м. Кривого Рогу та який зареєстрований у Криворізькому відділі Дніпропетровської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис № 040810800141 від 05.03.2008р., який у протиправний спосіб відмовився продовжувати Відповідач, що є тим належним способом захисту порушених прав, який відновить порушені права Позивача.
Відповідно до ч.4 ст. 11 ГПК України, Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Також, згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело прав.
Відповідно до статті 1 . Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, а держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". У рішенні Європейського суду з прав людини від 24.06.03 у справі "Стретч проти Об`єднаного Королівства Великобританії та Північної Ірландії"' встановлено, що особа (орендар) мала принаймні законне сподівання на реалізацію передбаченого договором права на продовження договору оренди і в цілях ст. 1 Першого протоколу таке сподівання можна вважати додатковою частиною майнових прав, наданих їй муніципалітетом за орендним договором, та зазначено, що наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила.
Як вбачається із вищевикладеного та доказів наявних у матеріалах справи рішення Криворізької міської ради №1927 від 24.04.2013р. «Про відмову у поновленні договору оренди земельної ділянки» було передчасним, оскільки на дату його прийняття (24.04.13р.) не існувало жодного судового рішення про стягнення заборгованості. Також, будь-які надумані доводи Відповідача відносно заборгованості із орендної плати за землю спростовані відповідними судовими рішеннями, які прийняті за участі Відповідача та в яких надано відповідну оцінку незаконно нарахованій заборгованості із орендної плати за землю.
Тобто, з урахуванням висновків Європейського суду з прав людини від 24.06.2003р. у справі "Стретч проти Об`єднаного Королівства Великобританії та Північної Ірландії" несправедливим є те, що орган місцевого самоврядування, який розуміючи свої повноваження помилково чи навмисно прийняв рішення про відмову у поновленні договору оренди земельної ділянки при цьому розуміючи те, що рішення Криворізької міської ради від 14.05.2010 № 3884 "Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Кривого Рогу" визнано нечинним, чим позбавив Позивача права на продовження строку дії договору оренди та здійснення підприємницької діяльності на даній земельній ділянці.
Фактично, Позивача незаконно позбавили можливості отримання вигоди від продовження строку дії орендного договору з місцевим органом влади, який передбачив таку можливість в цьому договорі.
Разом з тим, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони^ які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів». Така поведінка місцевого органу влади позбавляє частини зустрічного задоволення (consideration), на яку Позивач розраховував при укладенні договору оренди.
У рішенні у справі "Девелопмент ЛТД" та інші проти Ірландії" Європейський суд з прав людини постановив, що статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосувати до захисту "правомірних очікувань" щодо певного етапу речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.
"Правомірні очікування" виникають у ' особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей.
З наведеного слідує висновок про те, що по-перше, особа, якій відповідним рішенням надано право користування земельною ділянкою, набуває право власності на майно у вигляді правомірних очікувань щодо набуття у майбутньому права володіння майном (право оренди) ще до укладення відповідного договору оренди на виконання даного рішення, по-друге, після укладення відповідного договору оренди у особи виникає право мирно володіти майном, яким є майнові права (право оренди) протягом певного строку. При цьому, право власності на майно у вигляді як правомірних очікувань, так і майнового права (права оренди), є об`єктом правового захисту згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції та національного законодавства України.
Тому, з огляду на те, що Відповідач умисно позбавив Позивача майнового права (права оренди) та з метою відновлення порушеного права, слід визнати укладеним новий договір оренди земельної ділянки у тій самій редакції договору оренди №141 від 29.12.2007р. для розміщення автостоянки, яка знаходиться на вул. Качалова у Саксаганському районі м. Кривого Рогу та який зареєстрований у Криворізькому відділі Дніпропетровської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис № 040810800141 від 05.03.2008р., який у протиправний спосіб відмовився продовжувати Відповідач.
У прохальній частині позовної заяви було викладено відповідну редакцію договору, який має бути укладений між Сторонами.
Натомість, незважаючи на зазначене, Суд дійшов помилкового висновку, що «-що обраний позивачем спосіб захисту шляхом задоволення вимоги про визнання укладеним договору оренди земельної ділянки у тій самій редакції договору оренди від 29.12.2007, поза межами строку, на який цей договір може бути поновлений, є неефективним, а відповідні вимоги такими,, що задоволенню не підлягають».
До того ж, невірне і неналежне встановлення судом фактичних обставин справи призвело до помилкового висновку про те, що Позивачем обрано неефективний засіб правого захисту.
При цьому, суд першої інстанції не зазначив у судовому рішенні, який у даному випадку спосіб захисту прав буде належним та ефективним.
Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.
Разом з тим, незрозумілим є посилання суду у рамках даної справи на положення ч.2 ст. 16 ЦК України та зазначення у судовому рішенні про те, що «Вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою,, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.», адже у рамках даної справи не заявляються вимоги про визнання правочину недійсним.
У рамках даної справи оскаржується рішення Відповідача, яке стосується Позивача та за результатами скасування якого Суд не був позбавлений можливості розглянути додаткову вимогу Позивача про визнання договору укладеним, що б у результаті поновило порушені права Позивача та вичерпало у цій частині конфлікт між Сторонами, що і передбачено у постанові ВП/ВС від 13.10.20р. по справі №369/10789/14-ц, на яку посилається суд в оскаржуваному рішенні.
Додатково, варто зауважити на тому, якщо суд посилаючись на позицію Верховного Суду від 18.08.2021 у справі №910/6701/20 та від 08.11.2022 у справі №910/18853/21 вважає, за можливе поновлення (продовження) дії договору оренди без скасування рішення органу місцевого самоврядування, то й відповідно у рамках даної справи суд мав би врахувати у повній мірі усі приюдиційні обставини, що були встановлені лише у 2021р. у рішеннях господарських судів по справі №17/5005/17074/2011, №904/6575/20 та визнати договір укладеним без скасування рішення Відповідача.
4. Щодо висновків Суду про реєстрацію права власності незавершеного будівництва будівель та споруд за Третьою особою.
Як вбачається із оскаржуваного рішення Суд відмовляючи у задоволенні позовних вимог також посилався на ту обставину, що «з 20.08.2018 власником незавершеного будівництва будівель та споруд автостоянки за адресою: Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг:, вулиця Качалова, будинок б/н, кадастровий номер земельної ділянки 1211000000:06:134:0057 є не позивач, а третя особа-1.».
Однак, при цьому, суд не врахував, що зазначені будівлі та споруди є незавершеним будівництвом, яке будувалось на умовах спільної діяльності між Позивачем та Третіми особами підтвердженням чого є докази, які наявні у матеріалах справи та які надавались, як Позивачем та Третьою особою-1.
Так, будівництво будівель та споруд було здійснено відповідно до усіх дозвільних документів, які були погоджені у тому ж числі, із Відповідачем та спільними зусиллями на підставі відповідного Договору про спільну діяльність із будівництва майнового комплексу (автостоянки) від 05.03.2008р., укладеного між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (копія у справі).
Відповідно до умов такого Договору його предметом є спільна діяльність Сторін (Учасників) на засадах часткової спільної участі щодо будівництва будівель та споруд на території об`єкту майнового комплексу (автостоянки) на земельній ділянці кадастровий номер 1211000000:06:134:0057.
Також, згідно умов даного Договору, ОСОБА_3 зі своєї сторони зобов`язаний був надати земельну ділянку для будівництва, яка перебуває у нього на підставі права власності, оренди, суборенди, тощо. ОСОБА_1 зі своєї сторони зобов`язалась організовувати та контролювати весь процес будівництва, здійснити пошук відповідних фахівців із будівництва, проектування, будівельних матеріалів, тощо. ОСОБА_4 зі своєї сторони зобов`язаний - був здійснити фінансування будівництва об`єкту майнового комплексу (автостоянки) шляхом надання будівельних матеріалів, грошових коштів для будівництва, оформлення проектної та іншої документації необхідної для будівництва об`єкту майнового комплексу (автостоянки).
Грошові кошти, що отримані від функціонування об`єкту автостоянки та результатів здійснення спільної діяльності на такому об`єкті мали розподілятись порівно між Сторонами.
Також, за спільною угодою Сторін договору про спільну діяльність, право власності на об`єкт будівництва (автостоянки), що створений за рахунок спільних внесків учасників реєструється на ОСОБА_3 , як на особу, на чиє ім`я була оформлена земельна ділянка та складалась уся дозвільна і будівельна документації але у подальшому на вимогу ОСОБА_1 чи ОСОБА_5 відчужується або ж передається в установленому законом порядку на його користь.
Згідно наявний у матеріалах справи заяв, пояснень та клопотань ОСОБА_2 , він як власник майна - будівель та споруд, яке розміщене на зазначеній земельній ділянці не заперечує щодо поновлення (продовження) укладених договорів оренди між Позивачем та Відповідачем.
До того ж, законом не заборонено продовжувати спільну діяльність за якою власником споруд є одна особа - Третя особа 1, а власником чи користувачем земельної ділянки на праві оренди, є інша особа - Позивач. 
Відповідно до правової позиції Верховного суду, яка була викладена у постанові від 14 вересня 2022р. по справі №904/4933/15 за участі того самого Позивача та Відповідача у спорі щодо повернення іншої земельної ділянки «... реєстрація об`єкта незавершеного будівництва розміщеного на земельній ділянці державної, комунальної власності не є підставою для переходу права на земельну ділянку у розумінні статті 120 Земельного кодексу України.
Крім того, факт здійснення державної реєстрації права власності на об 'єкт незавершеного будівництва не змінює правового статусу такого майна та не перетворює сукупність будівельних матеріалів на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок:, будівлю, споруду тощо) у розумінні статті 181 та частини другої статті 331 Цивільного кодексу України.».
Тобто, такою позицією Верховного суду спростовуються висновки суду першої інстанції в частині того, що «...зі змісту cm. 377 ЦК України випливає, що, набувши право власності 20.08.2018 на нерухоме майно (в даному випадку на незавершене будівництво будівель та споруд автостоянки, які розміщені на спірній земельній ділянці) саме третя особа-1 стала фактичним користувачем спірної земельної ділянки.».
Окрім цього, слід зауважити, що як вбачається із матеріалів справи та тих доказів, які були надані Відповідачем він не визнає (оскаржує) право власності Третьої особи 1 саме із тих підстав, що під час первісної реєстрації права власності Позивачу не було подовжено Договір оренди. Тобто, зважаючи на приюдиційні судові рішення щодо відмови у стягнення незаконно нарахованої заборгованості та враховуючи наявність Договору про спільну діяльність у Позивача існує беззаперечний інтерес на звернення до суду із позовом, який наявний у матеріалах справи.
Більш того, відповідно до загальної правової позиції Верховного суду, яка була викладена, зокрема, у постановах від 04.12.2019 у справі №910/15262/18, від 03.03.2020 у ' справі №910/6091/19, від 16.10.2020 у справі №910/12787/17, від 25.10.2022р. у справі №607/14378/21, встановивши те. що правовідносини не порушують прав і законних інтересів позивача, суд не повинен вдаватися до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності ідентифікуючих ознак, оскільки вказане є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові.
Натомість, у нашому випадку Суд фактично зазначив про відсутність у Позивача законного інтересу на пред`явлення позову у рамках даної справи та водночас вдався до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору.
Також, варто зауважити, що у судовому рішенні суд зазначає, що «в провадженні господарського суду перебувала справа №904/5875/15, предметом розгляду якої є повернення спірної земельної ділянки відповідачу від позивача.. Незважаючи на те, що строк дії оскаржуваного договору закінчився 14.05.2013, доказів повернення спірної земельної ділянки позивачем відповідачу матеріали справи не містять.». Зазначене є додатковим підтвердженням тих обставин, що у Позивача існує законний інтерес на звернення із позовом про поновлення (продовження) дії договору оренди, оскільки Відповідач незаконно відмовив у поновленні (продовженні) дії договору оренди із підстав незаконно (неправомірно) нарахованої заборгованості з орендної плати за землю на підставі незаконного (визнаного у судовому порядку нечинним) рішення Криворізької міської ради №3884 від 14.05.10р. «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Кривого Рогу». Натомість, суд відсторонився від належного, повного та всебічного дослідження та встановлення цих усіх обставин щодо незаконно (неправомірно) нарахованої заборгованості з орендної плати за землю зазначивши, що обставини на яких наполягає Позивач та які встановлені у судових рішеннях у справі №17/5005/17074/2011, №904/6575/20 не є для нього приюдиційними.
5. Щодо не добросовісності та не добропорядності Відповідача, яка не може бути підставою для відмови Позивачу у поновленні договору оренди у судовому порядку.
Так, на підставі рішення міської рада №2026 від 28.11.2007р. Позивачу було надано у строкове платне користування земельну ділянку.
У подальшому, Позивачем з поміж іншої необхідної документації на будівництво було отримано висновок управління містобудування і архітектури виконкому Криворізької міської ради №71 від 03.12.2010р., яким погоджено робочий проект на будівництво автостоянки підписаний уповноваженою особою управління містобудування і архітектури, що спростовує будь-які доводи про нібито незаконність дозвільної документації та будівництва погодженої ними автостоянки, яка складається із будівель та споруд: літ. А-сторожка загальною площею 7,3 кв.м., поз. №1- огорожа (копія додається).
Якщо детально проаналізувати висновок управління містобудування і архітектури виконавчого комітету Криворізької міської ради №71 від 03.12.2010р., то вбачається, що У правління розглянувши вихідні дані на проектування (договір оренди земельної ділянки від 29.12.2007; додаткова угода про подовження терміну дії договору оренди земельної ділянки від 20.04.2010; рішення Криворізької міськради від 28.11.2007 № 2026 „Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Качалова та надання її в оренду для розміщення автостоянки; завдання на проектування; містобудівні умови і обмеження від 24.09.2009 № 37; технічні умови КМУ ГУ МНС України в Дніпропетровській області від 10.08.2009 № 95; технічні умови ТУДІ з енергозбереження від 29.07.2009 № 09.15.05- 01024.75.11.3-КР-ТВ-108; технічні умови УЖКГ міськвиконкому від 17.06.2009 № 4901/8.) та робочий проект, який передбачає будівництво будівлі сторожки, яка складається, в тому ж числі, із фундаменту - погоджує його за умови одержання позитивних висновків ДП «Криворізький ЕТЦ» та КМУ ГУ МНС України в Дніпропетровській області, що і було отримано Відповідачем та надавалось до матеріалів справи.
Тобто, зазначеним висновком управління, на підставі відповідних документів та від імені Відповідача було погоджено Позивачу здійснювати будівництво будівель та споруд, які в комплексі складають автостоянку, мета якої є отримання відповідно прибутку, доходу, тощо.
14.05.2010 року (у період дії договору оренди та у період отримання усієї необхідної документації для будівництва, яка передувала отриманню висновку управління містобудування і архітектури виконавчого комітету Криворізької міської ради №71 від 03.12.2010р.) Криворізька міська рада, як орган місцевого самоврядування, прийняла рішення №3884 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Кривого Рогу», яким затверджено нову технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель міста Кривого Рогу, що розроблена була розроблена ДП УДНДІ проектування міст «Діпромісто» імені Ю.М. Білоконя.
Згідно даної затвердженої технічної документації із нормативної грошової оцінки земель міста Кривого Рогу базова вартість одного кв. м земель міста зросла в тричі та становила - 240,05 грн/кв.м. Для порівняння попередня нормативно грошова оцінка 2004 року за 1 кв.м земель міста Кривого Рогу складала 84,75грн. за кв.м.
У тому ж 2010 році, землекористувачі міста Кривого Рогу звернулись до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу із позовною заявою про скасування рішення Криворізької міської ради №3884 від 14.05.2010 року «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Кривого Рогу». Зокрема, позовні вимоги були обґрунтовані тим, що міською радою були допущені грубі порушення Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».
Постановою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 20.08.10р. по справі №2а- 423/10/0408 у позовних вимогах відмовлено.
Однак, Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.11.2011 року скасовано постанову Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 20.08.2010 року. Позовні вимоги суб`єктів господарювання м. Кривого Рогу задоволено частково. Визнано нечинним рішення Криворізької міської ради №3884 від 14.05.2010 року «Про затвердження технічної документації з нормативно*! грошово*! оцінки земель міста Кривого Рогу».
У постанові апеляційного суду було вказано, що «...під час прийняття оскаржуваного рішення відповідач діяв з порушенням вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», а саме ст.ст.8,9,10,13. Зазначені порушення впливають на правомірність оскаржуваного рішення та суттєво порушують права позивачів, оскільки вони були позбавлені можливості ознайомитись з проектом регуляторного акту та подати на нього свої зауваження та пропозиції.»
Тобто, судом було підтверджено, що при прийнятті рішення міської ради №3884 від 14.05.2010р та затвердженні технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Кривого Рогу суб`єкти господарювання (землекористувачі) були позбавлені можливості впливати на розмір орендної плати та використовуючи надане законом право участі у громадських слуханнях щодо обговорення проекту рішення про затвердження технічної документації з нормативно грошової оцінки земельної ділянки міста, наводити власні відповідні розрахунки економічної обґрунтованості орендної плати за своїм видом економічної (підприємницької) діяльності, надаючи свої пропозиції та зауваження, що прямо передбачено Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».
Дана Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду по справі №2а- 423/І0/0408 від 01.11.2011 року набрала законної сили 01.11.2011р.
11.12.12р. постановою Вищого адміністративного суду по справі №2а-423/10/0408 касаційну скаргу Криворізької міської ради було залишено без задоволення, а постанову апеляційного суду від 01.11.11р. - без змін.
31.01.2013р., маючи намір у подальшому використовувати орендовану земельну до Відповідача була подана відповідна заява про поновлення договору оренди земельної ділянки із відповідним проектом додаткової угоди та документальними підтвердженнями повної і належної сплати орендної плати у відповідності до умов договору оренди та витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №216 від 12.03.2010р., який згідно прикінцевих положеннях договору є його невід`ємною частиною.
Однак, 24.04.2013р. Відповідачем було прийнято оскаржуване рішення №1927 «Про відмову в поновленні договору оренди земельної ділянки від 05.03.2008 №040810800141».
З урахуванням тих обставин, що в основу рішення Відповідача №1927 від 24.04.2013р. була покладена єдина підстава - нарахована заборгованість з орендної плати, то єдиним можливим варіантом доведення правомірності своїх дій для Позивача було лише отримання позитивного рішення суду, яким буде відмовлено у стягненні такої заборгованості.
Так, рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 10.02.2021 року по справі №17/5005/17074/2011 за позовом Прокурора Жовтневого району м. Кривого Рогу в інтересах держави в особі Криворізької міської ради до ФОП ОСОБА_3. про стягнення суми боргу з орендної плати у розмірі 80 052грн.53коп. та пені у розмірі 1729грн.73коп. відмовлено у задоволенні позовних вимогу у повному обсязі.
Дане рішення суду мотивоване, зокрема тим, що «покладення на Відповідача- землекористувача обов`язку виконувати положення визнаного нечинним рішення Криворізької міськоїради №3884 від 14.05.2010 означає виправлення помилок посадових осіб Криворізької міської ради, допущених при прийнятті таких рішень, за рахунок Відповідача, що не відповідає принципу належного урядування. Покладення на суб`єктів господарювання обов`язку виконати рішення. Криворізької міської ради №3884 від 14.05.2010 не відповідає вимогам статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки таке рішення не відповідає вимогам законності (що встановлено постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.11.11р. у справі №2а-423/10/0408), дотримання якої є однією з обов`язкових умов допустимого втручання у право на мирне володіння майном, а тому, у позовних вимогах прокурора слід відмовити».
Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 02.06.21р. у справі №17/5005/17074/2011 апеляційну скаргу прокурора було залишено без задоволення.
Тобто, лише у 2021р. були остаточно розглянуті судові справи та прийняті остаточні судові рішення, якими відмовлено Відповідачу у стягненні заборгованості, отже, лише у 2021 році з`явились обґрунтовані підстави для скасування рішення Відповідача №1927 від 24.04.13р. та для звернення із позовними вимогами про поновлення договору оренди.
У постанові Верховного суду від 10 вересня 2018 року по справі N920/739/17 зазначено, що відповідно до статті З ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини З статті 509 цього Кодексу.
Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, «скільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
Відповідач в порушення вищенаведених основоположних принципів вчиняє дії, які постійно складнюють процес відновлення порушених прав Позивача. Наразі, Криворізька міська рада так і не виправила ситуацію щодо нарахованої нею заборгованості, таку заборгованість не анулювала та договір оренди не поновила, натомість, постійно ускладнює перебіг зазначених обставин та відмовляється визнати свої помилки.
Добросовісність (пункт 6 статті З ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що драктеризусться чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (Постанова ВС від квітня 2019 року у справі N 390/34/17).
Принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.
У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.
Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право (Постанова ВС від 08 травня 2018року у справі N 910/1873/17).
Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття "добросовісність" ототожнюється із поняттям "безвинність" і навпаки, "недобросовісність" із "виною". Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина третя статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними (Постанова ВС від 04 вересня 2020 року у справі N 311/2145/19-ц).
Отже, з урахування вищенаведеної позиції Верховного суду поведінка Відповідача, як органу місцевого самоврядування і прийняте ним рішення щодо відмови у поновленні договору оренди суперечать принципу верховенства права, принципу «належного урядування», який є частиною принципу верховенства права та дотримання якого є обов`язковим відповідно до чисельної практики Європейського суду з прав людини та Верховного Суду.
У даному випадку можна стверджувати про наявність негативних наслідків від так званих «плодів отруйного дерева», поняття якого у розумінні практики ЄСПЛ має широке застосування.?
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка була викладена у постанові від 29 квітня 2020 року по справі №2340/4521/18, згідно з принципом «належного урядування» ризик 'удь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу і такі помилки, за загальним правилом, не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
Європейський суд із прав людини неодноразово наголошував на тому, що принцип належного урядування» передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, ЇКІ посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків (заява № 29979/04, пункт 70).
Принцип «належного урядування», як правило,...
...При цьому, зважаючи на принцип юридичної визначеності та належного урядування Криворізька міська рада вочевидь діє недобросовісно, адже, особа, яка здійснила будівництво у відповідності до вимог законодавства та особа, яка в подальшому на визначених законом підставах набула право власності на нерухоме майно, вправі сумлінно розраховувати на використання належного їй майна, що виключає неправомірне втручання, як з боку Криворізької міської ради, так і будь-яких інших осіб, суб`єкта владних повноважень, тощо…» відхиляються колегією суддів з огляду на те, що за сталою практикою Верховного Суду , у разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача (що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові), судам не потрібно вдаватись до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства.
Відповідно, апеляційна скарга ФОП ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення.

Розподіл судових витрат:

У відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційних скарг покласти на осіб, які подали апеляційні скарги.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,-
ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.05.2024 у справі №904/3733/22 - відмовити.
Апеляційну скаргу Криворізької міської ради на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.05.2024 у справі №904/3733/22 - задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.05.2024 у справі №904/3733/22 - змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції даної постанови.
В іншій частині рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.05.2024 у справі №904/3733/22 - залишити без змін.
Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційних скарг покласти на скаржників.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку в строки передбачені ст. 288 ГПК України.
Повний текст постанови виготовлено 12.01.2026

Головуючий суддя М.О. Дармін

Суддя О.В. Чус

Суддя І.М. Кощеєв