Номер провадження: 22-ц/813/2032/26 
Справа № 499/236/21
Головуючий у першій інстанції Кравчук О. О.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кострицького В.В.,
суддів: Назарової М.В., Коновалової В.А.
за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
представник позивача – ОСОБА_2 
відповідач - Приватне сільськогосподарське підприємство «Дружба»
представник відповідача- Племениченко Геннадій Вячеславович
розглянули у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Іванівського районного суду Одеської області від 13 лютого 2025 року, ухвалене у складі судді Кравчука О.О., у приміщенні того ж суду
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємства «Дружба» про захист права власності на земельну ділянку шляхом припинення права користування орендованою земельною ділянкою,-

У С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог.
30 березня 2021 року представник позивача в інтересах ОСОБА_1 подала позовну заяву до Приватного сільськогосподарського підприємства «Дружба», в якій просить захистити право власності позивача шляхом припинення договору оренди земельної ділянки від 01 вересня 2015 року, яка розташована на території Коноплянської сільської ради Березівського району Одеської області, кадастровий номер 5121882000:01:001:0198, та вирішити питання щодо судових витрат.
У позовній заяві, відповіді на відзив від 17 травня 2021 року, додаткових поясненнях від 16 грудня 2024 року представник позивача зазначає таке: відповідач є власником земельної ділянки; 01 вересня 2015 року позивач та відповідач уклали договір оренди земельної ділянки, який зареєстрований у встановленому законом порядку (далі також – договір оренди), зі строком дії договору оренди 10 років; 30 жовтня 2018 року позивач та відповідач уклали додаткову угоду, відповідно до якої змінився розмір орендної плати та строк дії договору; протягом 2015-2018 років відповідач не здійснював сплату орендної плати; відповідач допустив істотне порушеннями умов договору оренди; позивач неодноразово зверталася до відповідача з письмовими заявами про сплату орендної плати, проте відповіді не отримала; 06 серпня 2019 року позивач направила відповідачу звернення про припинення використання земельної ділянки, у зв`язку з істотними порушеннями договору оренди; у 2019 році позивач нічого не отримала, а лише розписалась у відомостях; систематична несплата орендної плати у повному обсязі і відмова у видачі продукції в 2019 році є істотні порушення умов договору з боку відповідача, оскільки позивач позбавлена можливості отримати те, на що вона розраховувала під час укладення договору оренди; позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про розірвання договору оренди земельної ділянки, в задоволенні якої їй було відмовлено (том 1, а.с. 1-5, а.с.73, том 2, а.с. 53-57).
26 квітня 2021 року представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив таке: позовна заява є необґрунтованою, невмотивованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню; представник в позовній заяві не наводить будь-якого нормативно-правового обґрунтування своїх вимог, та чітко не вказує, яка саме норма стала підставою для звернення до суду за захистом нібито порушених прав позивача; позовна заява не містить жодної підстави для припинення договору оренди землі (том 1, а.с.56-57).
Короткий зміст судового рішення.
Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 13 лютого 2025 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємства «Дружба» про захист права власності на земельну ділянку шляхом припинення права користування орендованою земельною ділянкою - відмовлено.
Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що представник позивача не зазначила в позовній заяві жодної передбаченої статтею 31 Закону України «Про оренду землі» підстави для припинення договору оренди землі відповідно до чинного законодавства.
Заразом суд наголошує, що підставою для розірвання договору оренди землі є саме систематична несплата орендної плати, тобто два та більше випадки несплати орендної плати, передбаченої договором.
Відтак, неналежне виконання умов договору, є порушенням умов договору оренди земельної ділянки, яке дає право орендодавцю вимагати саме розірвання такого договору, незважаючи на те, чи виплачена надалі заборгованість, оскільки зобов`язання має виконуватися належно відповідно до умов визначених договором.
Тож суд вважає, що посилання представника позивача на систематичну несплату відповідачем орендної плати в повному розмірі, є підставою для звернення надалі з позовом про розірвання договору оренди, а не підставою для його припинення.
Доводи апеляційної скарги.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник позивача подала апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення Іванівського районного суду Одеської області від 13.02.2025 та постановити по справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України є незаконними і необґрунтованим та постановлено з порушенням норм процесуального і матеріального права.
Вказує, що розгляд даної справи відбувся формально без урахування позиції позивачки та порушеного її права як власника земельної ділянки. З цього рішення виходить, що орендар уклавши договір може його не виконувати, здійснювати оплату без додержання умов договору та ще і підробляти підписи у відомостях, що доведено експертним дослідженням, а суд без мотивації, належного обґрунтування чому не враховував і відхилив доводи позивача, так би мовити заплющив очі на протиправну поведінку орендаря та відмовив в захисті права власності. Таке рішення робить гарантії Держави щодо захисту прав власника на земельну ділянку нікчемними, а права орендаря розширює до безмежного порушення основ договірних відносин.
Суд першої інстанції не врахував практику Верховного Суду під час постановлення рішення, про яку було заявлено в письмових поясненнях від 04.12.2023 року, та не надав обґрунтування в рішенні суду чому не застосована вищенаведена практика.
У даному випадку відповідач не виконує взятих на себе зобов`язань у Договорі та передбачених ч. 2 ст. 25 Закону України «Про оренду землі», та не сплачує своєчасно та в повному обсязі орендну плату власнику земельної ділянки.
Рішення на які посилається відповідач у своїх запереченнях від 28.11.2023 року не спростовують права власника на ефективний спосіб захисту порушеного права і зміна способу не може бути розцінена як повторне звернення.
В межах розгляду даної справи відповідачем не надано доказів на свої заперечення проти позову. Відмова від наданих відомостей до відзиву тільки підтверджує визнання протиправної поведінки відповідачем, так як в іншій справі № 499/896/19 проведена експертиза, яка підтвердила підробку підписів у відомостях наданих суду відносно іншої особи. 
Суд першої інстанції в порушення наведених вище норм матеріального права та без урахування практики Верховного Суду прийняв рішення в якому не обґрунтував чому орендар може без перешкод користуватись земельною ділянкою власника без додержання умов договору оренди щодо оплати визначеної договорам орендної плати. Також суд не обґрунтував чому не прийняв докази позивача щодо систематичного та істотного порушення відповідачем умов договору оренди.
Позиція учасників справи.
Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, представник відповідача надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іванівського районного суду Одеської області залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Вказує, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та таким, що винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та відповідності висновків, які викладені у рішенні суду, обставинам справи, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для відмови в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.
Щодо явки сторін.
Представник позивача з`явилась до судового засідання та надала свої пояснення, інші учасники справи належним чином повідомлені про місце, час та дату судового засідання до суду не з`явились, заяв про відкладення не подавали, що не перешкоджає розгляду відповідно до ст. 372 ЦПК України.
Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач відповідно до державного акту на право власності на землю ІІІ-ОД №067338 є власником земельної ділянки (том 1, а.с. 7).
Орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (пункт 1 договору оренди, том 1, а.с. 8-9).
Договір укладений на 10 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію (пункт 8 договору оренди, том 1, а.с. 8-9).
Орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі: 1,6 т. - зернових; олія - 20 літрів; цукор - 25 кілограмів; крупи - 10 кілограмів; овочі - 40 кілограмів; силос - 1 пт.; оранка городів - до 0,25 гектарів (пункт 9 договору оренди, том 1, а.с. 8-9).
Орендна плата вноситься до грудня місяця (пункт 11 договору оренди, том 1, а.с. 8-9).
Права орендодавця: передати земельну ділянку, що відповідає договору, не вчиняти дій які б перешкоджали використання земельної ділянки (пункт 29 договору оренди, том 1, а.с. 8-9).
Зміна умов договору оренди здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін (пункт 34 договору оренди, том 1, а.с. 8-9).
Дія договору оренди припиняється шляхом його розірвання за: взаємною згодою сторін; рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав визначених законом (пункт 36 договору оренди, том 1, а.с. 8-9).
По пункту 8 договору оренди сторони дійшли згоди, що договір укладено на 15 років. Після закінчення строку дії Договору Орендар має переважне право поновлення його на новий строк, якщо орендодавець письмово за 30 днів до закінчення договору не заперечує (пункт 2 Додаткової угоди, том 1, а.с. 10).
27 листопада 2018 року позивач направила відповідачу заяву, в якій просила до грудня 2018 року погасити заборгованість з орендної плати за період з 2015 по 2018 роки, яку відповідач отримав 30 листопада 2018 року (том 1, а.с. 11, 12).
24 квітня 2019 року позивач направила відповідачу заяву, в якій повторно просила до грудня 2018 року погасити заборгованість з орендної плати за період з 2015 по 2018 роки, яку відповідач отримав 03 травня 2019 року (том 1, а.с. 13, 14).
06 серпня 2019 року позивач направила відповідачу заяву, в якій просила не здійснювати обробіток земельної ділянки та звільнити її після збору урожаю 2019 року, через намір розірвати договір оренди та самостійно здійснювати обробіток земельної ділянки (том 1, а.с. 15).
Іванівський районний суд Одеської області рішенням від 14 січня 2020 року в справі 499/896/19 відмовив позивачу в задоволенні позовної заяви про розірвання договору оренди (далі також – рішення від 14 січня 2020 року, том 1, а.с 95-99).
Одеський апеляційний суд постановою від 30 квітня 2024 року залишив без змін рішення від 14 січня 2020 року (далі також – постанова 30 січня 2024 року, том 2, а.с. 25-30).
Верховний Суд ухвалою від 25 червня 2024 року відмовив у відкритті касаційного провадження щодо рішення від 14 січня 2020 року та постанови від 25 червня 2024 року (том 2, а.с. 23-24).
Свідок ОСОБА_3 показала таке: приблизно в кінці липня, чи на початку серпня в 2019 року, точної дати не пам`ятає, приїхала до складу отримувати зерно; бачила як приїхала позивач з чоловіком, які отримати зерно не змогли, оскільки у відомостях вже стояв її підпис; комірник порадила позивачу звернутися до директора; позивач не отримувала зерно в той день.
Норми права, які застосував суд в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин такі:
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина 1 статті 15 Цивільного кодексу України, далі – ЦК).
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 ЦК).
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина 1 статті 526 ЦК).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (частина 1 статті 610 ЦК).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (частина 1 статті 629 ЦК).
Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 статті 651 ЦК).
Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (частина 2 статті 651 ЦК).
Підставами припинення права користування земельною ділянкою є: систематична несплата земельного податку або орендної плати (пункт «д» частини 1 статті 141 Земельного кодексу України, далі – ЗК).
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина 2 статті 152 ЗК).
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною ; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів (частина 3 статті 152 ЗК).
Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (частина 1 статті 13 Закону України «Про оренду землі»).
Договір оренди землі припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря; смерті фізичної особи-орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки; ліквідації юридичної особи-орендаря; відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем; набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці; припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійного договору (щодо договорів оренди землі, укладених у рамках такого партнерства/концесії) ; припинення (розірвання) спеціального інвестиційного договору, укладеного відповідно до Закону України "Про державну підтримку інвестиційних проектів із значними інвестиціями" (частина 1 статті 31 Закону України «Про оренду землі»).
Договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом (частина 2 статті 31 Закону України «Про оренду землі»).
На вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України (частина 2 Закону України «Про оренду землі»).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи частина 1 статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, далі – ЦПК).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 1, 5, 6 статті 81 ЦПК).
Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів) (частина 5 статті 177 статті ЦПК).
Положення частини 1 статті 31 Закону України «Про оренду землі» свідчать, що договір оренди землі припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря; смерті фізичної особи-орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки; ліквідації юридичної особи-орендаря; відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем; набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці; припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійного договору (щодо договорів оренди землі, укладених у рамках такого партнерства/концесії); припинення (розірвання) спеціального інвестиційного договору, укладеного відповідно до Закону України "Про державну підтримку інвестиційних проектів із значними інвестиціями".
Натомість, представник позивача не зазначила в позовній заяві жодної передбаченої статтею 31 Закону України «Про оренду землі» підстави для припинення договору оренди землі відповідно до чинного законодавства.
Заразом суд наголошує, що підставою для розірвання договору оренди землі є саме систематична несплата орендної плати, тобто два та більше випадки несплати орендної плати, передбаченої договором.
Відтак, неналежне виконання умов договору, є порушенням умов договору оренди земельної ділянки, яке дає право орендодавцю вимагати саме розірвання такого договору, незважаючи на те, чи виплачена надалі заборгованість, оскільки зобов`язання має виконуватися належно відповідно до умов визначених договором.
Тож суд вважає, що посилання представника позивача на систематичну несплату відповідачем орендної плати в повному розмірі, є підставою для звернення надалі з позовом про розірвання договору оренди, а не підставою для його припинення.
Такі висновки, узгоджуються з правовою позицією, яку виклав Верховний Суд у постанові від 06 березня 2019 року в справі № 183/262/17.
З огляду на зазначене суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відмови у задоволенні позовної заяви.
Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною скаржника не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.
Як убачається з матеріалів справи, позивачка є власником земельної ділянки, право власності на яку не заперечується сторонами та підтверджується належними доказами. Між позивачкою та відповідачем укладено договір оренди земельної ділянки, який на момент розгляду справи є чинним, недійсним не визнаний та в установленому законом порядку не розірваний.
Суд першої інстанції, вирішуючи спір, правильно виходив із того, що наявність чинного договору оренди є належною правовою підставою користування відповідачем спірною земельною ділянкою. Сам по собі факт неналежного виконання орендарем умов договору, у тому числі щодо своєчасності та повноти сплати орендної плати, не припиняє автоматично права користування земельною ділянкою та не свідчить про незаконне володіння нею.
Заявлена вимога не відповідає способу захисту, який реально може відновити порушене право позивача, суд не може припинити право користування земельною ділянкою, залишивши чинним договір, бо це створює юридичну колізію.
Колегія суддів зазначає, що за наявності чинного договору оренди припинення права користування земельною ділянкою можливе лише після розірвання такого договору.
Посилання скаржника на систематичну несплату або неповну сплату орендної плати не спростовують висновків суду першої інстанції. Відповідно до положень частини другої статті 651 ЦК України, статті 32 Закону України «Про оренду землі», а також усталеної практики Верховного Суду, систематичне невнесення орендної плати є підставою для розірвання договору оренди в судовому порядку за наявності істотного порушення, але не є безумовною підставою для припинення права користування земельною ділянкою поза межами такого розірвання.
Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, вимога про розірвання договору оренди у спосіб, передбачений законом, позивачем не заявлена, а чинність договору не спростована належними та допустимими доказами.
Апеляційна скарга фактично підтверджує правильність висновків суду першої інстанції, оскільки сама ж наводить практику Верховного Суду, згідно з якою систематична несплата або неповна сплата орендної плати є підставою для розірвання договору оренди, але не припиняє право користування земельною ділянкою автоматично.
Саме такий правовий підхід випливає з ч. 2 ст. 651 ЦК України, ст. 32 Закону України «Про оренду землі» та усталеної практики Верховного Суду, на яку посилається сама скаржниця.
Доводи апеляційної скарги про порушення права власності позивачки суд оцінює критично, оскільки право власності не було припинене, обмежене чи поставлене під сумнів рішенням суду першої інстанції. Спір фактично виник з договірних орендних правовідносин, а не з приводу належності права власності на земельну ділянку.
Доводи апеляційної скарги щодо формального підходу суду першої інстанції та посилання на пункт 5.1 рішення, в якому допущено неточність у формулюванні, суд апеляційної інстанції розцінює як такі, що не вплинули на правильність вирішення спору по суті. Зі змісту рішення вбачається, що суд першої інстанції правильно визначив правовий статус сторін та характер спірних правовідносин, а зазначена неточність має характер технічної описки.
Твердження скаржника про упередженість суду та порушення принципу безсторонності, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є необґрунтованими. Матеріали справи не містять жодних об`єктивних даних, які б свідчили про особисту заінтересованість судді або наявність обставин, що могли б викликати обґрунтовані сумніви у його неупередженості. Незгода сторони з ухваленим рішенням сама по собі не є доказом порушення принципу справедливого судового розгляду.
Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у застосуванні способів захисту, передбачених статтею 152 ЗК України та статтею 387 ЦК України, оскільки відповідач користується земельною ділянкою на підставі чинного договору оренди, а отже відсутні підстави вважати таке користування незаконним.
Посилання апелянта на ту обставину , що суд першої інстанції не врахував практику Верховного Суду під час постановлення рішення, про яку було заявлено в письмових поясненнях від 04.12.2023 року, та не надав обґрунтування в рішенні суду чому не застосована вищенаведена практика, не відповідає матеріалам справи так як матеріали справи письмових пояснень від 04.12.2023 року не містять. Так як в цей момент провадження у справі було зупинено.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги в сукупності, колегія суддів доходить висновку, що вони зводяться до переоцінки доказів та незгоди з правовою оцінкою, наданою судом першої інстанції, і не підтверджують наявності підстав, передбачених статтею 376 ЦПК України, для скасування або зміни оскаржуваного рішення.
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог частково.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Іванівського районного суду Одеської області від 13 лютого 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя       В.В. Кострицький

Судді         М.В. Назарова

В.А. Коновалова