ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"14" січня 2026 р. Справа №461/4039/21
Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді О.С. Скрипчук
суддів О.І. Матущака Н.М. Кравчук,
секретар судового засідання Постолатій В.Р.,
розглянувши матеріали апеляційної скарги Львівської міської ради б/н від 13.10.25 (вх. № 01-05/2973/25 від 13.10.25)
на рішення Господарського суду Львівської області від 22.09.2025 (м. Львів, суддя Горецька З.В)
у справі № 461/4039/21
за позовом Львівської міської ради
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Ґеоґрафія»
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Обласне комунальне підприємство Львівської міської ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_1 ,
про зобов`язання усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні земельною діялнкою, шляхом знесення нерухомого майна, з припинення права власності та закриттям розділу в Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За участю представників сторін:
від позивача: : не з`явились;
від відповідача: Докторевич Р.А.;
від третьої особи: не з`явились;
від третьої особи: не з`явились.
ВСТАНОВИВ:
Львівська міська рада звернулась з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ґеоґрафія» про зобов`язання усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні земельною діялнкою, шляхом знесення нерухомого майна, з припинення права власності та закриттям розділу в Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Так, позивач з урахуванням ухвали про зміну предмета позову зазначає, що оскільки будівництво гаража на АДРЕСА_1 здійснене за відсутності документів, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, відведеною для будівництва на ній капітальної споруди, а також документів, що дають право на виконання будівельних робіт, та затвердженого проекту, то гараж на АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом, на який не набувається право власності і який підлягає знесенню.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 22.09.2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 02.03.2023 у справі №461/4039/21 встановлені фактичні обставини справи щодо будівництва та виникнення права власності на гараж на АДРЕСА_1 .
Так, на час створення гаражу законодавство не пов`язувало самочинне будівництво з відсутністю документів на землекористування чи право власності на землю, а за первинним власником ОСОБА_2 була закріплена на правах користування земельна ділянка в розмірі 0,06 га та сад, де він і спорудив гараж.
Місцевий суд зазначив, що містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки під гаражем не видавалися, оскільки видача таких не була передбачена чинним на час будівництва гаража законодавством, первинним власником ОСОБА_2 гараж був споруджений згідно дозволу виконавчого комітету ради. Здача в експлуатацію гаража не була передбачена чинним на час його будівництва законодавством.
Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку, що гараж ТОВ «Ґеоґрафія не належить до об`єктів самочинного будівництва, а тому позовні вимоги про його знесення є безпідставними.
Не погодившись з рішенням Господарського суду Львівської області від 22.09.2025, Львівська міська рада звернулась до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою б/н від 13.10.25 (вх. № 01-05/2973/25 від 13.10.25) у якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що дозвіл був наданий на встановлення тимчасової споруди, а не капітального об`єкта нерухомого майна. Тому дозвіл на будівництво об`єкта нерухомого майна на АДРЕСА_1 відсутній, а висновок суду, що ОСОБА_2 спорудив гараж згідно дозволу виконавчого комітету ради не відповідає дійсності.
Скаржник зазначає, що в основу оскаржуваного рішення покладено неналежні, недопустимі та недостовірні докази, а саме неналежним чином засвідчені копії рішення Народного суду Ленінського району міста Львова від 14.09.1983, листа виконавчого комітету Львівської міської Ради народних депутатів від 15.01.1981, реєстраційного посвідчення БТІ.
Разом з тим, на переконання апелянта, не відповідає дійсності висновок суду першої інстанції, що оскільки постановою Верховного Суду від 04.12.2024 у цій справі залишено без змін рішення Галицького районного суду м. Львова від 02.03.2023, то ним встановлено преюдиційні факти, якими підтверджується законність набуття права власності на спірний гараж.
Позивач звертає увагу на те, що суд першої інстанції помилково покликається на правові позиції Верховного Суду щодо належності будинку до самочинного будівництва, що викладені в постанові від 20.02.2025 у справі №753/8293/21.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Ґеоґрафія» подало до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області без змін.
Відзив на апеляційну скаргу мотивований тим, що апеляційна скарга є необґрунтованою та висновків місцевого господарського суду не спростовує.
У судове засідання 14.01.2026 з`явився представник відповідача, надав пояснення, проти доводів апеляційної скарги заперечив.
У судове засідання 14.01.2026 позивач та треті особи явки уповноважених представників не забезпечили, хоча належним чином були повідомлені про час та дату розгляду справи.
Через систему «Електронний суд» 09.01.2026 від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Подане клопотання мотивоване зайнятістю представника Львівської міської ради в іншому судовому засіданні.
Розглянувши клопотання про відкладення розгляду справи колегія суддів вказує наступне.
Відповідно до ч.ч. 11. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для відкладення розгляду справи.
Згідно ухвали суду від 20.10.2025 явка представників сторін в судове засідання обов?язковою не визнавалась. Колегія суддів вказує, що розгляд даної справи вже відкладався, в судовому засіданні 26.11.2025 представник Львівської міської ради був присутній та надав пояснення по суті спору.
Відтак, колегією суддів надавався час учасникам судового провадження на надання усіх необхідних на їх думку документів та пояснень у справі. Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність перенесення розгляду справи в силу положень чинного ГПК України.
Разом з тим, нормами чинного законодавства не передбачено жодного обмеження щодо кола представників юридичної особи. За неможливості представництва інтересів товариства, представляти інтереси учасника судового процесу може керівник або інша особа як з числа своїх працівників, так і осіб, не пов?язаних з ним трудовими відносинами.
Колегія суддів враховує, що матеріали справи містять обсяг відомостей, достатній для розгляду апеляційної скарги та ухвалення законного і обґрунтованого рішення відповідно до вимог ст. 236 ГПК України.
При апеляційному розгляді даної справи колегія суддів також враховує положення ст. 129 Конституції України та ст. 2 ГПК України, відповідно до яких одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім 
За таких обставин, з огляду на необхідність дотримання принципу розумності строків розгляду справи, а також те, що явка представників учасників справи судом не визнавалась обов`язковою, з урахуванням змісту ст.ст. 202, 216, 270 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про відхилення клопотання про відкладення розгляду справи.
Відповідно до п. 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, розглянувши матеріали справи, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає за доцільне зазначити наступне.
Згідно довідки від 09.04.1948, виданої Виконавчим комітетом Червоноармійської Рай. Ради Депутатів Трудящих та Райпланом гр-ну ОСОБА_2 , проживаючому по АДРЕСА_2 , за ним закріпляється на тимчасове користування земельний участок в розмірі 0,06 га, а також сад по АДРЕСА_1 .
Відповідно до рішення Ленінської районної Ради депутатів трудящих від 25.05.1976 №522 «Розгляд заяви гр. ОСОБА_2 », Інвалід Радянської Армії ІІІ групи гр. ОСОБА_2 , який проживає по АДРЕСА_2 звернувся з проханням до виконкому дозволити йому встановити збірно-розбірний металевий гараж на території саду, який йому належить по АДРЕСА_1 . Враховуючи позитивні заключення управління головного архітектора, виконком районної Ради депутатів трудящих вирішив: 1. Дозволити гр. ОСОБА_2 встановити збірно - розбірний металевий гараж по АДРЕСА_1 . 2.Зобов`язати начальника житлово - експлуатаційної контори №10 тов. ОСОБА_3 скласти договір оренди на гараж до 31.05.77. 3. Зобов`язати гр. ОСОБА_2 під час експлуатації гаража дотримуватись санітарно-протипожежних правил.
Спірний гараж був створений ОСОБА_2 в результаті переобладнання існуючого сараю. В результаті в 1981 році такий був закріплений та переданий ОСОБА_2 для зберігання власного автомобіля «Запорожець», що вбачається з листа Виконавчого комітету Львівської міської Ради народних депутатів від 15.01.1981.
Таким чином, право власності на гараж виникло в ОСОБА_2 у 1981 році в результаті створення такого, шляхом переобладнання існуючого сараю на закріпленій за ним земельній ділянці.
В подальшому право власності на даний гараж було визнано за ОСОБА_4 в порядку спадкування згідно рішення Народного суду Ленінського району м. Львова від 14.09.1983 та в 1996 йому видане відповідне реєстраційне посвідчення Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації.
У 2020 році гараж успадкувала ОСОБА_5 , яка в подальшому внесла такий до статутного капіталу ТОВ «Географія». ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 та її спадкоємцем став ОСОБА_6 .
Зазначені фактичні обставини встановлені рішенням Галицького районного суду м. Львова від 02.03.2023 у справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_6 - правонаступника ОСОБА_5 .
Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Щодо твердження апелянта про те, що рішення Галицького районного суду м. Львова від 02 березня 2023 року не має преюдиційного значення, колегія суддів вказує наступне.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 02.03.2023 року у справі № 461/4039/21 за позовними вимогами Львівської міської ради до ОСОБА_6 - правонаступника ОСОБА_5 та ТОВ «Географія» про скасування реєстрації та припинення права власності на спірний гараж відмовлено в задоволенні позову повністю.
В частині відмови в позовних вимогах до ОСОБА_1 постановою Верховного Суду від 04.12.2004 року рішення Галицького районного суду м. Львова від 02.03.2023 року залишено без змін.
Відповідно до ст. 409 ЦПК України (за правилами якого розглядався спір) суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема: залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Згідно із ч. 4 ст. 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Постановою Верховного Суду від 04.12.2024 року рішення Галицького районного суду м. Львова від 02.03.2023 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 залишено без змін. Верховний Суд не змінював рішення Галицького районного суду м. Львова щодо ОСОБА_1 , ні в його мотивувальній, ні в резолютивній частинах, а тому встановлені ним фактичні обставини та мотиви відмови в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 є чинними.
Касаційний цивільний суд залишаючи без змін рішення Галицького районного суду м. Львова від 02.03.2023 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 , одночасно залишив незмінними й усі мотиви з яких суд першої інстанції прийняв своє рішення.
Таким чином, на підставі наведеного є встановленим той факт, що право власності на спірний гараж виникло у 1981 році в результаті створення такого ОСОБА_2 відповідно до норм, які діяли в той час. В подальшому таке право перейшло в порядку спадкування до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Пізніше таке право перейшло до ТОВ «Географія» як внесок до статутного капіталу товариства.
Перехід права власності на гараж здійснювався відповідно до законодавчих норм, які діяли на час такого переходу, в тому числі з державною реєстрацією права власності, коли така була запроваджена.
При цьому суд зазначає, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації (постанова ОП КГС Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18).
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно із частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.
Таким чином, аргументація Львівської міської ради щодо визначення гаража самочинним будівництвом є безпідставною адже ґрунтується на нормах законодавства, які були прийняті після створення такого гаражу, що в силу вимог статті 58 Конституції України та статті 5 Цивільного кодексу України є неприпустимим. 
Відповідно до ч. 1 та 4 ст. 105 Цивільного кодекс Української РСР 1963 року (діяв на час створення гаражу) встановлені наслідки самовільного будівництва жилого будинку, господарських і побутових будівель та споруд згідно яких, громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найм тощо).
Господарські і побутові будівлі та споруди, зведені громадянином без встановленого дозволу або належно затвердженого проекту, чи з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів зносяться громадянином, який провадив самовільне будівництво, або за його рахунок.
Тобто, в розумінні законодавчої норми, яка діяла на час створення гаражу, до самочинного будівництва відносилися об`єкти, які будувалися без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил.
Жодних вимог щодо введення в експлуатацію, отримання містобудівних умов та обмежень та відведення земельної ділянки вказана законодавча норма не містила.
Будівництво даного гаража здійснювалося на підставі рішення виконавчого комітету місцевої ради. Земельна ділянкам в розмірі 0,06 га на якій був споруджений гараж була закріплена за ОСОБА_2 .
Гараж було побудовано до 05 серпня 1992 року, а тому до правовідносин щодо його будівництва та виникнення права власності на нього слід застосовувати норми законодавства діючі на той час.
В даному випадку слід виходити з висновків Верховного Суду щодо належності будинку до самочинного будівництва, що викладені в постанові від 20.02.2025 у справі № 753/8293/21 (провадження № 61-11814св24), згідно яких: « 50. Правовідносини щодо будівництва садових будинків і набуття прав на них до 05 серпня 1992 року регламентувалися нормами ЦК УРСР в редакції 1963 року. 51. Також у пункті 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127 (далі -Інструкція), міститься перелік об`єктів (будівельних робіт), які не належать до самочинного будівництва. 52. Зокрема, зазначено, що до самочинного будівництва не належать індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року. 53. Відповідно до пункту 42 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 05 серпня 1992 року, є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна. 54. Суди попередніх інстанцій надали оцінку технічному паспорту (див. пункт 38), в якому зазначено, що рік побудови садового (дачного) будинку за адресою: АДРЕСА_2 здійснено у 1975 році. 55. Відносини, пов`язані з державною реєстрацією права власності на збудовані об`єкти нерухомого майна, нерозривно пов`язані з законодавством у сфері містобудування, а саме із Законом України від 17 лютого 2011 року № 3038-VI "Про регулювання містобудівної діяльності". 56. Так, відповідно до вказаного Закону обов`язковою умовою створення об`єкта містобудування як об`єкта цивільно-правових відносин, щодо якого можуть виникати речові права, є прийняття такого об`єкта в експлуатацію. 57. Закон України "Про регулювання містобудівної діяльності" набрав чинності з 12 березня 2011 року. У пункті 9 Розділу V "Прикінцеві положення" цього Закону передбачений певний строк для проходження процедури прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, збудованих без дозволу на виконання будівельних робіт, за результатами їх технічного обстеження. 58. Зокрема, до таких об`єктів було віднесено індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період з 05 серпня 1992 року до 12 березня 2011 року. 59. Враховуючи наведене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпні 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. 60. Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон № 1952-IV) права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. 61. Згідно з частиною третьою статті 3 Закону № 1952-IV права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. 62. Отже, до 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедури введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Законодавство, чинне на той час, не пов`язувало виникнення права власності на садові будинки з надвірними будівлями та спорудами з державною реєстрацією такого права».
Аналогічні висновки Верховного Суду містяться в постановах від 15 березня 2023 року у справі № 201/2288/20 (провадження № 61-7154св22), від 26 лютого 2020 року у справі № 607/16873/18 (провадження № 61-12451св19), від 10 серпня 2022 року у справі № 175/2629/18 (провадження № 61-17998св21), від 26 лютого 2020 року у справі № 607/16873/18 (провадження № 61-12451св19).
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції помилково покликається на правові позиції Верховного Суду щодо належності будинку до самочинного будівництва, що викладені в постанові від 20.02.2025 у справі №753/8293/21, однак колегія суддів вказує наступне.
Відносини, що склалися у цій справі, стосуються самочинного будівництва індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель та споруд, що побудовані до 05.08.1992 року. У даній справі об`єктом спору є гараж, розташований біля багатоквартирного житлового будинку, а, отже, не є присадибною будівлею, і, як зазначалося вище, докази будівництва гаража до цієї дати відсутні у матеріалах справи.
Спірний гараж був зведений на земельній ділянці саду за адресою: АДРЕСА_1, яка була надана в користування ОСОБА_2 та знаходилася біля будинку, де він проживав за адресою: АДРЕСА_2 . Спірний гараж відноситься до господарських будівель та побудований на земельній ділянці саду відповідно до існуючих на час його будівництва законодавчих норм, а тому до спірних правовідносин можна застосовувати норми наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 09.08.2012 № 404, згідно із якими не належать до самочинного будівництва, зокрема, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 5 серпня 1992 року, так і висновки Верховного Суду, що викладені в постанові від 20.02.2025 у справі №753/8293/21.
Зазначені вище фактичні обставини щодо будівництва та виникнення права власності на гараж до 05.08.1992 встановлені рішенням Галицького районного суду м. Львова від 02.03.2023 у справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_6 - правонаступника ОСОБА_5 .
Крім цього, частиною 4 ст. 105 Цивільного кодекс Української РСР 1963 року (діяв на час створення гаражу) встановлено, що господарські і побутові будівлі та споруди, зведені громадянином без встановленого дозволу або належно затвердженого проекту, чи з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів зносяться громадянином, який провадив самовільне будівництво, або за його рахунок.
Тобто, цією законодавчою нормою було встановлено наслідки самочинного будівництва господарських і побутових будівель та споруд, які полягали у знесенні самочинного будівництва, яке здійснювалося за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.
Жодних рішень про знесення спірного гаража як самочинного збудованого виконавчий комітет районної, міської чи районної в місті Ради народних депутатів не приймав, що спростовує статус гаража як самочинно збудованого в силу вимог ч. 4 ст. 105 Цивільного кодекс Української РСР 1963 року.
Що стосується видачі містобудівних умов та обмежень забудови земельних ділянок, то до прийняття в 2011 році Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» видача таких законом не передбачалась.
Таким чином, відсутність обставин, за яких спірний гараж можна віднести до об`єктів самочинного будівництва, вбачається виходячи з норм законодавства, чинного на час його будівництва. Також відсутність таких обставин встановлена рішенням Галицького районного суду м. Львова від 02.03.2023, яке має преюдиційне значення та звільняє від доказування таких обставин в даному спорі.
Відтак, відсутні усі обставини, якими позивач аргументує приналежність гаража до об`єктів самочинного будівництва:
- на час створення гаражу законодавство не пов`язувало самочинне будівництво з відсутністю документів на землекористування чи право власності на землю. Одночасно за первинним власником ОСОБА_2 була закріплена на правах користування земельна ділянка в розмірі 0,06 га та сад, де він і спорудив гараж;
- містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки під гаражем не видавалися, оскільки видача таких не була передбачена чинним на час будівництва гаража законодавством;
- первинним власником ОСОБА_2 гараж був споруджений згідно дозволу виконавчого комітету ради. Здача в експлуатацію гаража не була передбачена чинним на час його будівництва законодавством. На підставі вищенаведеного гараж ТОВ «Географія» не належить до об`єктів самочинного будівництва, а тому позовні вимоги про його знесення є безпідставними.
Окрім цього, наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 09.08.2012 № 404, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 5 вересня 2012 р. за № 1538/21850, внесені зміни до пункту 3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року N 127, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року за N 582/5773.
Згідно із цими змінами не належать до самочинного будівництва, зокрема, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 5 серпня 1992 року.
Тобто, держава України через свої офіційні та профільні органи влади Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства та Міністерство юстиції визнала та встановила, що індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 5 серпня 1992 року не є самочинним будівництвом.
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Одним з основних аспектів принципу верховенства права є принцип правової визначеності (п. 61 Рішення ЄСПЛ від 28.10.1999 у справі «Брумареску проти Румунії», Заява N 28342/95).
Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005).
В свою чергу Пунктом 70 Рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) передбачено, що згідно принципу «належного урядування» на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок («Лелас проти Хорватії», заява N 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії», заява N 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах («Онер`їлдіз проти Туреччини», п. 128, та «Беєлер проти Італії», п. 119).
Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків («Лелас проти Хорватії», п. 74).
Таким чином, якщо держава України на законодавчому рівні визнала та встановила, що індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 5 серпня 1992 року не є самочинним будівництвом, то вона в особі усіх своїх органів влади, в тому числі місцевого самоврядування, повинна дотримуватися встановлених нею правил.
Визнання та виведення з категорії самочинного будівництва індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель та споруд, прибудов до них побудованих до 5 серпня 1992 року, а в подальшому зміна позиції та пред`явлення органом влади позову про знесення такого будівництва, суперечить принципам «правової визначеності» та «належного урядування», що в свою чергу є порушенням принципу верховенства права, закріпленого в ч. 1 ст. 8 Конституції України.
Відповідно до ч. 1-4 ст. 11 ГПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Враховуючи суперечність позовних вимог принципам «правової визначеності», «належного урядування» та принципу верховенства права, закріпленого в ч. 1 ст. 8 Конституції України, в правовій державі в задоволенні такого позову безумовно повинно бути відмовлено.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" з посиланням на справу "Брумареску проти Румунії" (параграф 61), зазначив, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який, серед іншого, передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
В основі принципу юридичної визначеності як одного із істотних елементів принципу верховенства права лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. "вирішена справа"), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися».
На підставі вищенаведеного, колегія суддів зазначає, що місцевий суд дійшов правомірного висновку про те, що позовні вимоги про знесення самочинного будівництва безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.
Відтак, є безпідставними і похідні вимоги про припинення права власності ТОВ «Географія» на гараж та закриття відповідного розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Підсумовуючи все вищевказане, колегія суддів зазначає, що доводи скаржника не знайшли свого підтвердження в ході розгляду апеляційної скарги. Ці доводи не спростовують фактів, покладених в основу рішення Господарського суду Львівської області від 22.09.2025 у справі №461/4039/21.
За приписами частин 1, 2, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ч.ч. 1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
З огляду на вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив обставини, що мають значення для справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.
Судові витрати
З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд,
УХВАЛИВ :
1.Апеляційну скаргу Львівської міської ради б/н від 13.10.25 (вх. № 01-05/2973/25 від 13.10.25) залишити без задоволення.
2.Рішення Господарського суду Львівської області від 22.09.2025 у справі 461/4039/21 залишити без змін.
3. Судовий збір сплачений за апеляційну скаргу покласти на апелянта.
4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Строки та порядок оскарження постанов апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.
Повний текст постанови виготовлено 26.01.2026.

Головуючий суддя О.С. Скрипчук

Суддя Н.М. Кравчук

Суддя О.І. Матущак