15.12.25
22-ц/812/2245/25
Провадження №22-ц/812/2245/25 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2025 року                                      м. Миколаїв
                                                                           Справа № 473/4804/25
Миколаївський апеляційний суд у складі  колегії суддів:
головуючого судді  – Шаманської Н.О.,
суддів: Кушнірової Т.Б., Тищук Н.О., 
із секретарем судового засідання – Повертайленко Ю.В. 
переглянувши в апеляційному порядку в режимі відеоконференції цивільну справу 
за позовом
ОСОБА_1 
до
Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»
про
захист прав споживачів
за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 , поданою його представником ОСОБА_2 ,
на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене суддею Булкат М.С., 29 жовтня 2025 року в приміщенні цього ж суду, дата складення повного тексту рішення не зазначена,

у с т а н о в и в:
У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до АТ «Державний ощадний банк України» про захист прав споживачів.
В обґрунтування позову зазначав, що між ним та АТ «Державний ощадний банк України» 17 вересня 2007 року укладено договір № 375/4341 про відкриття фізичній особі карткового рахунку та здійснення його розрахунково-касового обслуговування за дебетово - кредитною схемою. 12 червня 2023 року з рахунку позивача було списано 63 500 грн, при цьому жодних операцій позивач не здійснював. Після виявлення факту зняття коштів картку було заблоковано, подано заяву до банку про повернення коштів та звернення до правоохоронних органів, у результаті чого відкрито кримінальне провадження №12023152190000623.
Незважаючи на звернення позивача, банк безпідставно відмовив у поверненні коштів, чим порушив умови укладеного договору та вимоги статті 86 Закону України «Про платіжні послуги», якою передбачено обов`язок надавача платіжних послуг відшкодовувати шкоду, заподіяну внаслідок неналежного виконання платіжних операцій.
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з АТ «Державний ощадний банк України» 63 500 грн. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 січня 2024 року, залишеного без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 04 березня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 09 липня 2025 року у справі позов ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з АТ «Ощадбанк» 63 500 грн. 
Банк виконав рішення лише 11 серпня 2025 року, тобто через 789 днів з моменту виникнення обов`язку повернути кошти (з 14 червня 2023 року по 10 серпня 2025 року). Таким чином, відповідач, на думку ОСОБА_1 , прострочив виконання зобов`язання у визначений законом строк.
Позивач зазначав, що на відносини між сторонами поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки банківські послуги є фінансовими послугами, а позивач є споживачем. Відповідно до ч. 5 ст. 10 цього Закону, у разі прострочення надання послуги виконавець зобов`язаний сплатити пеню у розмірі 3% вартості послуги за кожний день прострочення.
ОСОБА_1 зазначав, що Банк, прострочивши виконання обов`язку з повернення коштів, повинен сплатити пеню у сумі 1 905 грн за кожен день прострочення, що за 789 днів становить 1 503 045 грн.
Посилаючись на викладене, просив стягнути з АТ «Державний ощадний банк України» зазначену суму пені.
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 жовтня 2025 року відмовлено у задоволенні позову.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції невірно визначився з характером правовідносин та підставами позову.
Звертаючись з позовом в цій справі, позивач вказав, що з 2007 року має з відповідачем укладений договір обслуговування банківського рахунку. Згідно умов договору та положень Глави 72 ЦК України Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунку грошові кошти в день надходження до банку відповідної платіжної інструкції, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом. А статтею 1073 ЦК України визначено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. 
Невідомі особи 12 червня 2023 року здійснили списання коштів з рахунку позивача поза його волею і без його дозволу. Оскільки позивач не санкціонував такої операції, не сприяв її проведенню, то 13 червня 2023 року звернувся з письмовою вимогою до банку про повернення викрадених з його рахунку 63 500 гривень. У відповідності до умов укладеного договору та наведеного судом нормативного регулювання саме на банк покладається обов`язок забезпечити безпеку і зберігання належних позивачу коштів. Саме відповідач несе відповідальність за належне виконання платіжних операцій.
Відповідач не виконав умови договору, коли відмовився за вимогою позивача видати (перерахувати) належні йому грошові кошти, які зберігалися на поточному рахунку згідно укладеного договору. Такий обов`язок по поверненню коштів банк виконав лише 11 серпня 2025 року, при чому зробив це не добровільно, а після ухвалення Верховним судом рішення в справі №489/4939/23.
Обов`язок повернути позивачу кошти у сумі 63 500 грн виник у Банку не на підставі рішення Верховного Суду у справі №489/4939/23, а на підставі укладеного договору, норм ЦК України та заяви від 13 червня 2023 року.
Обов`язок повернути кошти банком не виконувався з 14 червня 2023 року (наступний день після звернення із заявою про повернення коштів) по 10 серпня 2025 року (день, що передує перерахуванню коштів), що і стало підставою для звернення до суду із цим позовом в порядку ЗУ «Про захист прав споживачів».
У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Державний ощадний банк України» просило залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідач зазначав, що вирішуючи даний спір, судом першої інстанції не встановлено жодних порушень прав та/або законних інтересів апелянта, а аргументи і обставини, на які посилався ОСОБА_1 , не знайшли підтвердження та спростовані наявними в матеріалах справи доказами.
Матеріалами справи підтверджено, що постановою Верховного Суду від 09 липня 2025 року задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 та скасовано рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалено нове рішення про стягнення з АТ «Ощадбанк»» на користь ОСОБА_1 суми 63 500 грн. Водночас, суди не встановили вини банку чи його працівників у проведенні спірної транзакції та не визнали порушення умов договору. Таким чином, сплата зазначеної суми відбувалась на підставі постанови Верховного Суду, а не як наслідок існування простроченого грошового зобов`язання.
Судом першої інстанції встановлено відсутність порушення умов договору укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Ощадбанк», сумлінну поведінку АТ «Ощадбанк» з виконання постанови Верховного Суду від 09 липня 2025 року у справі №489/4939/23 про стягнення на користь ОСОБА_1 грошових коштів, безпідставність та недоведеність вимоги позивача про стягнення з АТ «Ощадбанк» пені у розмірі 1 503 045 грн.
Крім того, у відзиві вказано, що до моменту ухвалення остаточного рішення судом касаційної інстанції у Банку не існувало визначеного законом чи договором обов`язку зі сплати спірної суми, а отже, прострочення виконання зобов`язання не відбулося. Представник Банку також посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 03 квітня 2019 року у справі №757/3725/15-ц, від 04 грудня 2019 у справі №463/389/14-ц, від 01 березня 2021 року у справі №180/1735/16-ц, відповідно до яких прострочення боржника може мати місце лише після конкретизації змісту зобов`язання рішенням суду або укладеним договором.
На підтвердження виконання рішення Верховного Суду Банк надав копії платіжних інструкцій, які свідчать, що 11 серпня 2025 року у добровільному порядку перерахував на рахунок позивача 63 500 грн, що, на думку відповідача, спростовує доводи про несвоєчасність виконання судового рішення.
Щодо вимоги про стягнення 3% за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», Банк наголошує, що така пеня застосовується лише у разі порушення умов договору про надання послуг. У даному випадку спір виник із договору банківського рахунку, який регулюється спеціальним законом – «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», тому Закон «Про захист прав споживачів» не підлягає застосуванню.
У судове засідання позивач та його представник не з`явились, про дату час та місце розгляду справи було повідомлені належним чином. На відеоконференцзв`язок представник позивача – Батурін Я.Я. не вийшов та не повідомив апеляційний суд про причини неявки.
Представник відповідача - ОСОБА_3 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача,  перевіривши законність  та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги,   колегія суддів  вважає, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (стаття 628 ЦК України).
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За положеннями статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина друга статті 551 ЦК України).
Статтею 177 ЦК України визначено, що об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.
Згідно з матеріалами справи, у межах позовних вимог розглядається договір про відкриття фізичній особі карткового рахунку та надання послуг з його розрахунково-касового обслуговування за дебетово-кредитною схемою.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).
Судом встановлено, що 17 вересня 2007 року між ОСОБА_1 та АТ «Державний ощадний банк України» укладено договір № 375/4341 про відкриття фізичній особі карткового рахунку та здійснення його розрахунково-касового обслуговування за дебетово - кредитною схемою. 12 червня 2023 року з рахунку позивача було списано 63 500 грн, при цьому жодних операцій позивач не здійснював. Після виявлення факту зняття коштів картку було заблоковано, подано заяву до банку про повернення коштів та звернення до правоохоронних органів, у результаті чого відкрито кримінальне провадження №12023152190000623.
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з АТ «Державний ощадний банк України» 63 500 грн. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 січня 2024 року, залишеного без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 04 березня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 09 липня 2025 року у справі позов ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з АТ «Ощадбанк» 63 500 грн. 
11 серпня 2025 року на виконання судового рішення Банк перерахував на рахунок позивача 63 500 грн.
У статті 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).
Частиною п`ятою статті 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
Так, постановою Верховного Суду від 09 липня 2025 року було стягнуто з АТ «Державний ощадний банк України» на користь позивача 63 500 грн.
Водночас, суди не встановили вини Банку чи його працівників у проведенні спірної транзакції та не визнали порушення умов договору.
Звертаючись до суду з позовом про захист прав споживачів, позивачем не були обґрунтовані позовні вимоги саме у відповідності до норм ЗУ «Про захист прав споживачів.
Предмет спору, який позивач поставив на вирішення суду не опосередковується правовідносинами, які регулюються ЗУ «Про захист прав споживачів».
Застосування ЗУ «Про захист прав споживачів» до даних правовідносин, можливе лише у тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови, процедури виконання договору, та інше, тобто ті які передують укладенню договору.
Після укладення договору між сторонами виникають інші правовідносини.
ЗУ «Про захист прав споживачів» регулює відносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуг), встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров`я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
У вказаному законі прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації споживачеві один про одного та щодо умов договору: про надання послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, винагороди товариства, порядку розподілу товару, тощо.
Тобто, права особи як споживача охоплюються і мають місце на стадії придбання, замовлення, використання або реалізації наміру придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, а коли така продукція вже придбана, замовлена або використовується, то діють правила і норми відповідних договірних правовідносин.
Жодна з перелічених у ст. 4 ЗУ «Про захист прав споживачів» підстав, які дають право особі захистити порушене право споживача, не пов`язані з предметом пред`явленого позову до суду.
Як вбачається з позову, жодного посилання на порушення законодавства про захист прав споживача та способи захисту цього права згідно ЗУ «Про захист прав споживачів» позовна заява не містить.  
Зі змісту заявлених вимог та суб`єктного складу сторін вбачається, що предметом позову є визнання дій відповідача протиправними та стягнення коштів.
Кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, ніяк не можуть розглядатися як «вартість робіт (послуг)» та/або «загальна вартість замовлення» у сенсі ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів».
Позивач, як власник свого рахунку в даному випадку не є споживачем фінансових послуг, а банк - не є їх виконавцем і не несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі 3% вартості послуги за кожен день прострочення.
Порушення зобов`язання не відбулось.
Навпаки, 11 серпня 2025 року на виконання судового рішення Банк перерахував на рахунок позивача 63 500 грн.
З огляду на викладене доводи позивача та його представника про те, що відповідач не виконав умови договору, коли відмовився за вимогою позивача видати (перерахувати) належні йому грошові кошти, які зберігалися на поточному рахунку згідно укладеного договору, що дає йому право на стягнення 3% пені відповідно до ч.5 ст. 10 Закону «Про захист прав споживачів» , є наслідком невірного тлумачення норм матеріального права.
Отже, судом першої інстанцій правильно встановлені фактичні обставини справи і застосовано норми матеріального та процесуального права, які підлягали застосуванню, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін. 
Керуючись ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий:         Н.О. Шаманська   
     
Судді: Т.Б.Кушнірова

Н.О.Тищук
Повний текст постанови складено 15 грудня 2025 року.