ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1356/26 Справа № 199/4178/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Швець М.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2026 року м.Кривий Ріг

Справа № 199/4178/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання – Матвійчук Ю.К.

сторони:
позивач - Моторне (транспортне) страхове бюро України, 
відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу позивача Моторного (транспортного) страхового бюро України на заочне рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 08 вересня 2025 року, яке ухвалене суддею Швець М.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 23 вересня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року Моторне (транспортне) страхове бюро України (надалі - МТСБУ) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 15.03.2024 відповідач ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «RENAULT», д.н.з. НОМЕР_1 , в м. Дніпрі порушив ПДР України та здійснив зіткнення з автомобілем «VOLKSWAGEN» д.н.з. НОМЕР_2 , який зазнав механічних пошкоджень, а його власник – матеріальної шкоди. 
В порушення умов Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», цивільно-правову відповідальність відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на момент ДТП застраховано не було. 
Потерпіла особа звернулась до МТСБУ із заявою про відшкодування заподіяної шкоди. 
Вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля потерпілої особи становить 438 270,94 грн. 
Розмір регламентної виплати (з урахуванням витрат на збір документів та визначення розміру шкоди) склав 163 750,00 грн., яке МТСБУ було сплачено потерпілій особі: 163 750,00 грн. = 160 000,00 грн. + 2 200,00 грн., де: 160 000,00 грн. – розмір завданої шкоди майну потерпілої особи; 2 200,00 грн. – витрати позивача на послуги по врегулюванню по справі та визначення розміру шкоди. 
Отже, позивач поніс витрати, пов`язані з регламентною виплатою, в загальному розмірі 163 750,00 грн, які мають бути в порядку регресу стягнуті з відповідача.
Посилаючись на викладене, позивач просив суд: стягненути з відповідача на його користь суму шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 163 750,00 грн та судового збору в розмірі 3 028,00 гривень.
Заочним рішенням Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 08 вересня 2025 року позовні вимоги залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі позивач Моторне (транспортне) страхове бюро України просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не було враховано положень статті 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно якої на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України. При використанні транспортного засобу в дорожньому русі особа, яка керує ним, зобов`язана мати при собі страховий поліс (сертифікат). Страховий поліс пред`являється посадовим особам органів, визначених у пункті 21.2 цієї статті, на їх вимогу. У разі експлуатації транспортного засобу на території України без наявності чинного поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності особа несе відповідальність, встановлену законом. Станом на дату ДТП, відповідач ОСОБА_1 здійснював експлуатацію транспортного засобу без відповідного полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, а тому саме він має нести відповідальність за завдані збитки, а висновок суду першої інстанції щодо необхідності притягнення до відповідальності власника транспортного засобу є помилковими та не ґрунтуються на законі.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду, в судове засідання не з`явилися, представник позивача МТСБУ надав заяву про розгляд справи за його відсутності, інші учасники справи про причини неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 15.03.2024 ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «RENAULT», д.н.з. НОМЕР_1 , в м. Дніпрі, порушив ПДР України та допустив зіткнення з автомобілем «VOLKSWAGEN», д.н.з. НОМЕР_2 , який зазнав механічних пошкоджень, а його власник – матеріальної шкоди, ще одна особа (пасажир автомобіля) зазнала шкоди здоров`ю. 
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 02.05.2024 у справі № 199/3456/24 (набрала законної сили 10.05.2024) суд встановив обставини ДТП, винуватість у цьому ДТП ОСОБА_1 , та звільнив його від кримінальної відповідальності, як обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, у зв`язку з примиренням винного з потерпілим, закрив кримінальне провадження (а. с. 16-18). 
Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу та Заявою власника автомобіля «VOLKSWAGEN», д.н.з. НОМЕР_2 , який зазнав пошкоджень в результаті ДТП, – ОСОБА_2 , підтверджується обставина звернення до позивача про відшкодування заподіяної шкоди (а. с. 10, 11).
За запитом з перевірки чинності полісу страхування на транспортний засіб НОМЕР_3 (яким керував відповідач) – поліс не знайдено (а. с. 20).
Власник транспортного засобу, яким керував винуватець ДТП ОСОБА_1 , Renault Logan 90K НОМЕР_3 , з 04.05.2012 – Артемівське учбово-виробниче підприємство УТОГ, ЄДРПОУ 3972560 (а. с. 12, 13, 18, 56), що підтверджується також відповіддю № 1804373 з Єдиного державного реєстру транспортних засобів щодо наявності ТЗ за параметрами власника або ТЗ. ОСОБА_1 – водій (а. с. 13). Про цю обставину обізнаний і сам позивач (а. с. 56).
Згідно зі Звітом № 150324 з оцінки вартості матеріальних збитків, завданих внаслідок пошкоджень автомобілю VOLKSWAGEN LT 35 D д.н.з. НОМЕР_2 в дорожньо-транспортній пригоді, станом на 15.03.2024, вартість матеріальних збитків внаслідок пошкоджень автомобіля становить 247 269,66 грн (а. с. 22-53).
Згідно з Довідкою позивача № 1 від 27.08.2024 про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих у справі № 101736 врегулювальник: ФОП ОСОБА_3 ; дата та час ДТП: 15.03.2024 о14:30 год; місце ДТП: м. Дніпро, вул. Вітчизняна, вул. Солончакова; особа, яка має право на відшкодування шкоди: ОСОБА_2 ; транспортний засіб VOLKSWAGEN НОМЕР_4 , поліс ОСЦПВВНТЗ - дія з 10.02.2024 по 09.08.2024; винуватець: ОСОБА_1 , незастрахований ТЗ; підвтерджена шкода по майну: 160 000,00 грн (а. с. 56). 
Згідно з Наказом позивача «Про виплату» № 3.1/16420 від 27.08.2024 наказано сплатити 160 000,00 грн ОСОБА_2 за шкоду, заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди (справа № 101736; а. с. 55). 
Платіжною інструкцією від 28.08.2024 № 925526 підтверджується обставина виплати по справі № 101376 в розмірі 160 000,00 грн на користь ОСОБА_2 (а. с. 57).
Згідно з платіжною інструкцією № 887023 від 13.05.2024 сплачено ФОП ОСОБА_3 від позивача 1 650,00 грн за призначенням: оплата послуг аваркома (експерта) по справі № 101736 (а. с. 58).
Згідно з платіжною інструкцією № 913331 від 17.06.2024 сплачено ТОВ «Аудатекс» Україна» від позивача 2 100,00 грн за призначенням: оплата послуг по справі № 101736 (а. с. 59).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що шкода з вини відповідача майну ОСОБА_2 була завдана та відшкодована в порядку регламентної виплати позивачем. Однак, відповідальність за таку шкоду має нести не відповідач, а інша особа на підставі ч. 2 ст. 1187 ЦК України – юридична особа, яка є власником транспортного засобу Renault Logan 90K, д. н. з. НОМЕР_3 . Натомість, така особа не заявлена позивачем як відповідач у справі, тобто, позовні вимоги заявлені до неналежного відповідача, а суд не має права самостійно замінити неналежного відповідача у справі, враховуючи засаду диспозитивності (ст. 13 ЦПК України).
До таких висновків суд дійшов належним чином встановивши обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, дотримуючись вимог норм матеріального та процесуального права.
Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.
З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до статті 175 ЦПК України згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Відповідно до статті другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава.
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
При цьому, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
У постанові Верховний Суд від у справі № 705/3876/18, зазначив, що неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Верховний Суд підкреслив, що для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним, недостатньо встановити у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (Висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).
Відповідно до постанови Верховного суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Згідно зі статтею 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
Відповідно до підпункту 38.2.1 пункту 38.2 статті 38 цього Закону МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив ДТП, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема, майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоди (статті 11, 599, 1166 ЦК України). 
Сторонами деліктного зобов`язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник). 
Разом з тим, правила регулювання таких зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою за умови, що законом передбачено такий обов`язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала. 
При цьому, за статтею 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Отже, після виконання особою, що не завдавала шкоди, свого обов`язку
з відшкодування потерпілому шкоди, завданої іншою особою, потерпілий одержує повне задоволення своїх вимог, і тому первісне деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням (стаття 599 ЦК України).
Первісне (основне) деліктне зобов`язання та зобов`язання, що виникло з регресної вимоги, не можуть виникати та існувати одночасно.
Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є спеціальним та регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія автомобіля Renault Logan 90K НОМЕР_3 , власником якого є Артемівське учбово-виробниче підприємство УТОГ, не була застрахована у встановленому Законом порядку, у зв`язку з чим потерпіла особа набула права на отримання страхової виплати за рахунок МТСБУ.
Моторне (транспортне) страхове бюро України виплатило страхове відшкодування у розмірі 160 000 грн, а також оплатило послуги з організації складання калькуляції вартості відновлювального ремонту та визначення розмірі завданих збитків транспортного засобу засіб VOLKSWAGEN НОМЕР_4 , у розмірі 1 650 грн та 2 100 грн.
Згідно з п. 38.2.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право пред`явити регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.
При цьому, нормами частини другої статті 1187 ЦК України визначено особливого суб`єкта, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, це є його законний володілець.
Згідно із частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець.
Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року (справа № 6-108цс13).
Виняток із загального правила, визначеного частиною другою статті 1187 ЦК України, викладено у частинах третій та четвертій цієї статті, відповідно до яких особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах; якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення.
Зі свого боку, фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК України).
Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, 15.03.2024 ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «RENAULT», д.н.з. НОМЕР_1 , в м. Дніпрі, порушив ПДР України та допустив зіткнення з автомобілем «VOLKSWAGEN», д.н.з. НОМЕР_2 , який зазнав механічних пошкоджень, а його власник – матеріальної шкоди, ще одна особа (пасажир автомобіля) зазнала шкоди здоров`ю. 
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 02.05.2024 у справі № 199/3456/24 (набрала законної сили 10.05.2024) суд встановив обставини ДТП, винуватість у цьому ДТП ОСОБА_1 , та звільнив його від кримінальної відповідальності, як обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, у зв`язку з примиренням винного з потерпілим, закрив кримінальне провадження (а. с. 16-18). 
Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише питанні, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
Власник транспортного засобу, яким керував винуватець ДТП ОСОБА_1 , Renault Logan 90K НОМЕР_3 , з 04.05.2012 – Артемівське учбово-виробниче підприємство УТОГ, ЄДРПОУ 3972560 (а. с. 12, 13, 18, 56), що підтверджується також відповіддю № 1804373 з Єдиного державного реєстру транспортних засобів щодо наявності ТЗ за параметрами власника або ТЗ. ОСОБА_1 – водій (а. с. 13). 
Як встановлено судом першої інстанції, позивач був обізнаний про факт перебування відповідача ОСОБА_1 у трудових обов`язках із Артемівським учбово-виробничим підприємством УТОГ та завдання шкоди у період виконання своїх трудових обов`язків (а. с. 56).
З урахуванням викладеного, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 не є належним відповідачем у справі, та обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог до нього, оскільки він керував транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових обов`язків, тому саме Артемівське учбово-виробниче підприємство УТОГ, як володілець транспортного засобу, має нести обов`язок з відшкодування шкоди, завданої його працівником, й доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують.
Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача, замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.
Разом з тим, клопотань про долучення до справи належного відповідача – Артемівського учбово-виробничого підприємства УТОГ, в суді першої інстанції заявлено не було.
Наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, без залучення до участі в справі належного відповідача, правового значення для вирішення справи не мають.
Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає колегії суддів підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про залишення позову без задоволення.
Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).
Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, які були предметом дослідження й оцінки судом. Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.
Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки підстав для скасування судового рішення немає.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат у зв`язку зі сплатою судового збору відповідно до статті 141 ЦПК України апеляційний суд не здійснює.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача Моторного (транспортного) страхового бюро України - залишити без задоволення.
Заочне рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 08 вересня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 13 січня 2026 року.

Головуючий: 

Судді: