ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/1092/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Аленіна О.Ю.
суддів: Принцевської Н.М., Філінюка І.Г.
секретар судового засідання Герасименко Ю.С. 

За участю представників учасників справи:
від ТОВ «НОВОСЕЛІВКА-АГРО» - адвокат Кузьменко В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВОСЕЛІВКА-АГРО»
на рішення Господарського суду Одеської області від 06.10.2025 (складено та підписано 16.10.2025, суддя Волков Р.В.)
у справі №916/1092/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВОСЕЛІВКА-АГРО»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАНССЕРВІС 2008»
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача – Товариства з обмеженою відповідальністю "ДУНАЙСЬКА ЛОГІСТИЧНА ГРУПА"
про витребування майна 

ВСТАНОВИВ
Товариство з обмеженою відповідальністю “НОВОСЕЛІВКА-АГРО” (далі – позивач, ТОВ “НОВОСЕЛІВКА-АГРО”) звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “ТРАНССЕРВІС 2008” (далі – відповідач, ТОВ “ТРАНССЕРВІС 2008”), в якому з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просило витребувати у відповідача кукурудзу 3 класу, українського походження, врожаю 2022 року в кількості 695,55 тонн та зобов`язати передати її позивачу.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на утримання відповідачем належного йому майна без достатніх правових підстав. 
Рішенням Господарського суду Одеської області від 06.10.2025 по цій справі у задоволенні позову відмовлено повністю.
В мотивах оскаржуваного рішення місцевий господарський суд виснував, що майно, яке позивач просить витребувати, повинно мати індивідуально-визначені ознаки, за якими суд може визнати за власником право власності на цю річ. Втім, вказане позивачем майно, за своїми властивостями відноситься до речей з родовими ознаками, що позбавляє можливості відокремити спірне майно з-поміж іншого однорідного майна, а відтак, маючи лише родові ознаки, вказане майно, є замінним, що в свою чергу виключає взагалі можливість застосування обраного позивачем способу захисту порушеного права згідно ст. 387 ЦК України шляхом витребування з чужого незаконного володіння.
Також, як наголошено судом першої інстанції, за поставлений згідно Контракту товар компанія TRANS TRADE RK SA сплатила позивачу 80% вартості товару, а решту 20% вартості поставленого за Контрактом товару було стягнуто як збитки з TRANS TRADE RK SA на користь позивача рішенням Міжнародного комерційного арбітражного суду при ТПП України. Отже, за висновками суду. позивач фактично прагне, крім грошових коштів, повернути собі також і товар, що вочевидь не відповідає основоположним засадам цивільного законодавства, таким як добросовісність, розумність та справедливість.
Не погодившись із даним рішенням до Південно-західного апеляційного господарського суду звернувся позивач з апеляційною скаргою в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 06.10.25 у справі № 916/1092/25 скасувати, прийняти нове рішення у справі №916/1092/25, яким повністю задовольнити позовні вимоги, а саме: витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАНССЕРВІС 2008» кукурудзу 3 класу, українського походження, врожаю 2022 року в кількості 695,550 тон та зобов`язати передати її Товариству з обмеженою відповідальністю «НОВОСЕЛІВКА-АГРО».
Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення що прийняте з порушенням норм матеріального права, з огляду на наступне: 
- приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції послався на висновки Верховного Суду у справі, яка не є подібною зі цією справою, враховуючи різні підстави позову, фактичні обставини та матеріально-правове регулювання спірних правовідносин;
- предметом даного позову є майно, яке має індивідуально визначені ознаки та може за будь-яких умов, бути предметом позову про витребування майна з чужого незаконного володіння;
- окрім вимоги про витребування майна, позовна заява містить вимогу про зобов`язання передати його позивачеві. Вказана частина вимоги є зобов`язально-правовим способом захисту права власності відповідно до положень Глави 83 ЦК України;
- поза увагою суду залишено те, що саме на безпідставність зберігання у себе майна позивача наголошувало ТОВ «НОВОСЕЛІВКА-АГРО» у своєму позові;
- суд першої інстанції не взяв до уваги те, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Вказана норма не передбачає умову можливості витребування майна залежно від часткової оплати за нього;
- позивачем було повідомлено покупця про відмову від Контракту. Вказаний правочин не оспорений, тому враховуючи презумпцію правомірності правочину, є діючим. Оскільки право власності на товар залишилось за позивачем, останній має право на повернення такого товару;
- суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги та послався на рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при ТПП України, оскільки такий доказ поданий з порушенням норм чинного процесуального законодавства. До того ж, позивач не надавав свою згоду на розповсюдження та надання будь-якої інформації чи документів, що стосуються розгляду справи у МКАС при ТПП України. Така інформаціє та документи є конфіденційними;
- рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при ТПП України не стосується заявлених позовних вимог, судом не досліджувались обставини незаконного заволодіння ТОВ «ТРАНССЕРВІС 2008» товаром позивача;
- у справі, яка розглядалась МКАС при ТПП України не брав участь відповідач. Тому будь-які обставини, встановлені в такому рішення, повинні доказуватись в загальному порядку у справі, яка наразі переглядається судом апеляційної інстанції;
- рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при ТПП України не є виконаним, у зв`язку з чим позивачу не сплачені грошові кошти за товар, який йому належить;
- судом першої інстанції не досліджено усі наявні у справі докази та обставини, що виникають за таких доказів.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.11.2025 відкрито апеляційне провадження у цій справі та призначено справу до розгляду на 14.01.2026.
До суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. 
В обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначає, що суд першої інстанції на підставі наявних у матеріалах справи доказів, пояснень та доводів сторін, встановив дійсні обставини справи та дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог. В свою чергу, апеляційна скарга не містить нових, належних і допустимих доказів чи мотивів, які б спростували встановлені судом першої інстанції факти або доводи відповідача, і не обґрунтовує помилковість застосування судом норм матеріального та процесуального права.
Під час судового засідання від 14.01.2025 представник апелянта підтримав вимоги за апеляційною скаргою та наполягав на її задоволенні. 
Інші представники учасників справи у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови. 
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Як вбачається з наявних матеріалів справи, 13.06.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю “НОВОСЕЛІВКА-АГРО” як продавцем та TRANS TRADE RK SA (юридична особа, зареєстрована за законодавством Швейцарії) як покупцем укладено Контракт № 130623 (далі – Контракт; т. 1, а.с. 6-11), згідно з п. 1 якого продавець зобов`язується поставити, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар – кукурудзу 3 класу, українського походження, врожаю 2022 року, насипом, у кількості та на умовах, визначених цим Контрактом.
Кількість товару, що продавець зобов`язується поставити за цим Контрактом покупцю, становить 700 метричних тонн +/- 10% в опціоні продавця (пп. 3.1. п. 3 Контракту).
Ціна товару згідно пп. 4.1. п. 4 Контракту становить 160,00 доларів США за одну метричну тонну (1000 кг).
Період поставки – з 15.06.2023 по 15.07.2023, обидві дати включно (пп. 5.2. п. 5 Контракту).
Згідно з пп. 5.11. п. 5 Контракту датою переходу права власності на товар від продавця до покупця є дата оформлення ВМД на товар та підписання Акта приймання-передачі товару. Ризики випадкової втрати чи пошкодження товару переходять від продавця до покупця з моменту розвантаження товару з вагонів та/або автотранспорту в місці поставки.
В п. 6 Контракту продавець та покупець погодили умови оплати:
6.1. При поставці залізничним транспортом оплата за партію Товару згідно п. 5.12, здійснюється Покупцем шляхом перерахування коштів на банківський рахунок Продавця у наступному порядку:
6.1.1. 80% від загальної вартості партії Товару, фактично доставленої до місця поставки, на підставі Акту приймання-передачі Товару протягом 3 банківських днів від дати надання копій наступних документів:
- комерційного рахунку (інвойсу) Продавця (згідно ваги, вказаної в Акті приймання-передачі Товару на суму в розмірі 80% від загальної вартості партії Товару);
- реєстру вагонів за формою Покупця на партію відправленого Товар Покупцю;
- підтвердження експедитора в порту, що засвідчує, що експедитор отримав необхідні для експорту відповідної партії Товару документи (крім оригіналів необхідних сертифікатів);
- Посвідчень про якість зерна, виданих зерновим складом у місці відвантаження, на кожен вагон;
- довідки експортерів про походження Товару для ТПП.
6.1.2. Покупець остаточно оплачує поставлену партію Товару шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок Продавця відповідно до фактичної кількості Товару, визначеної за результатами зважування, в Місці поставки (п. 3.1., 5.3. цього Контракту), та з урахуванням часткової оплати такої партії, відповідно до п. 6.1.1 Контракту, протягом 3-х (три) банківських днів після надання Покупцю сканкопій визначених нижче документів:
- Комерційного рахунку Продавця на суму балансового платежу, визначеного відповідно до даного пункту, згідно ваги Товару, вказаної в Реєстрі переважування;
- Митна декларація.
Пунктом 13 Контракту передбачено, що він підпорядковується українському законодавству.
Сторони Контракту узгодили, що у разі неможливості вирішення спорів шляхом переговорів, вони передаються на вирішення до Міжнародного комерційного арбітражу при ТПП України (м. Київ) відповідно до встановлених правил і процедур вищеназваного арбітражного суду (пп. 14.2 п. 14 Контракту).
03.07.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю “НОВОСЕЛІВКА-АГРО” та TRANS TRADE RK SA підписали Акт прийому-передачі товару, згідно якого продавець передав, а покупець прийняв вантаж – кукурудзу 3 класу, українського походження, врожаю 2022 року, в кількості 695,55 тонн (т. 1, а.с. 12).
Отже, згідно умов Контракту ТОВ “НОВОСЕЛІВКА-АГРО” поставило, а TRANS TRADE RK SA прийняло товар (кукурудзу) в кількості 695,55 тонн на загальну суму 111 288,00 доларів США.
23.08.2023 TRANS TRADE RK SA сплатило на користь ТОВ “НОВОСЕЛІВКА-АГРО” 89 030,40 доларів США за поставлений товар, про що свідчить платіжна інструкція № ME2308232551003 від 23.08.2023 (т. 1, а.с. 14).
05.04.2022 між ТОВ “ТРАНССЕРВІС 2008” як виконавцем та TRANS TRADE RK SA як замовником укладено Договір № 0504/20-TR про надання послуг з перевалки експортних вантажів навалом (далі – Договір № 0504/20-TR; т. 1, а.с. 47-54). 
Згідно з пп. 1.1. Договору № 0504/20-TR замовник доручає, а виконавець приймає на себе обов`язки по перевалці і зберіганню зернових, олійних, бобових культур через термінал ТОВ “ТРАНССЕРВІС 2008”, експортованих з території України через морський порт Чорноморськ / Одеський морський порт / Усть-Дунайський порт / порт Кілія / порт Ізмаїл, в кількості відповідно до заявки замовника, а терміни і за цінами, обумовленими даним договором і додатками до нього.
Пунктом 1.7. Договору № 0504/20-TR визначено, що замовник є власником вантажу, і в ході виконання цього договору право власності на вантаж не переходить до виконавця або термінал. Відвантаження вантажу замовника проводиться тільки за письмовою інструкцією замовника. Найменування квоти – “TRANS TRADE RK”.
24.06.2024 TRANS TRADE RK SA направило ТОВ “ТРАНССЕРВІС 2008” заявку на організацію вивозу кукурудзи в кількості 11 819 783 МТ з території терміналу в період з 26.06.2024 по 03.07.2024. Експортерами згідно заявки було визначено ТОВ “НОВОСЕЛІВКА-АГРО” (694 159 кг), ТОВ “МАШІВКА-АГРО-АЛЬЯНС” (2 547 944 кг), ТОВ “КОНОВАЛІВКА-АГРО” (5 299 979 кг), ТОВ “АГРОНИВА-ЧЕРКАСИ” (3 277 701 кг), вантажоодержувачем – ТОВ “ДУНАЙСЬКА ЛОГІСТИЧНА ГРУПА”, а пунктом розвантаження – ДП “Ренійський морський торговельний порт” (т. 1, а.с. 32, 56).
У матеріалах справи наявні копії товарно-транспортних накладних, згідно з якими вантажовідправник – ТОВ “ТРАНССЕРВІС 2008” за замовленням TRANS TRADE RK SA з 02.07.2024 по 03.07.2024 відвантажив 694 159 кг кукурудзи, а саме: № 240702-096 від 02.07.2024; № 240702-097 від 02.07.2024; № 240702-098 від 02.07.2024; № 240702-099 від 02.07.2024; № 240702-100 від 02.07.2024; № 240702-085 від 02.07.2024; № 240702-086 від 02.07.2024; № 240702-087 від 02.07.2024; № 240702-088 від 02.07.2024; № 240702-089 від 02.07.2024; № 240702-090 від 02.07.2024; № 240702-091 від 02.07.2024; № 240702-092 від 02.07.2024; № 240702-093 від 02.07.2024; № 240702-094 від 02.07.2024; № 240702-095 від 02.07.2024; № 240703-071 від 03.07.2024; № 240703-077 від 03.07.2024; № 240703-073 від 03.07.2024; № 240703-075 від 03.07.2024; № 240703-076 від 03.07.2024; № 240703-070 від 03.07.2024; № 240703-078 від 03.07.2024; № 240703-072 від 03.07.2024; № 240703-074 від 03.07.2024 (т. 1, а.с. 85-97).
Згідно з вказаними ТТН експортером є ТОВ “НОВОСЕЛІВКА-АГРО”, вантажоодержувачем – ТОВ “ДУНАЙСЬКА ЛОГІСТИЧНА ГРУПА”, а пунктом розвантаження – ДП “Ренійський морський торговельний порт”.
ТТН містять підписи водіїв, які прийняли вантаж до перевезення.
Підписів та печаток уповноважених осіб вантажоодержувача наявні у матеріалах справи копії ТТН не містять.
Як зазначає позивач, TRANS TRADE RK SA сплатило лише 80% вартості поставленого товару та, всупереч умов Контракту, не вчинило дій для подальшого експорту товару з метою його остаточного прийняття та переходу права власності на нього, у зв`язку з чим позивач не мав можливості подальшого оформлення митної декларації на товар та надання її покупцю для остаточного розрахунку.
Посилаючись на ч. 4 ст. 690, ч. 2 ст. 697 ЦК України, позивач зазначає, що у зв`язку з невиконанням зобов`язань за Контрактом з боку TRANS TRADE RK SA, останнього листом від 01.07.2024 № 101 було повідомлено про відмову від Контракту із вимогою про повернення поставленого товару його власнику – ТОВ “НОВОСЕЛІВКА-АГРО” (т. 1, а.с. 15).
Листом від 01.07.2024 № 102 позивач просив ТОВ “ТРАНССЕРВІС 2008” забезпечити можливість відвантаження товару із зернового терміналу (т. 1, а.с. 20).
Листом від 09.07.2024 № 142 відповідач повідомив позивача про відсутність між ними будь-яких господарських правовідносин. Водночас повідомив про те, що на підставі договору перевалки має договірні зобов`язання з TRANS TRADE RK SA та що згідно заявки останнього товар вже було відвантажено з терміналу ТОВ “ТРАНССЕРВІС 2008” (т. 1, а.с. 21).
Листом від 10.07.2024 № 118 позивач просив TRANS TRADE RK SA надати пояснення щодо зазначених у листі ТОВ “ТРАНССЕРВІС 2008” від 09.07.2024 № 142 обставин вибуття з терміналу товару, поставленого згідно умов Контракту. Просив також повідомити поточне місцезнаходження товару із наданням підтверджуючих документів (т. 1, а.с. 18).
Відповіді на вказаний лист, за твердженням позивача, надано було.
12.07.2024 представник позивача направив відповідачу адвокатський запит від 11.07.2024 № 11/07-04, згідно з яким просив надати інформацію та документи щодо відвантаження товару, поставленого згідно Контракту (т. 1, а.с. 22).
Відповіді на адвокатський запит, за твердженням позивача, надано було.
В подальшому, вживаючи заходів щодо встановлення місцезнаходження товару, представник позивача звертався з адвокатськими запитами до ТОВ “ДУНАЙСЬКА ЛОГІСТИЧНА ГРУПА” та ДП “Ренійський морський торговельний порт” (т. 1, а.с. 26-29)
Листом від 20.12.2024 № 1-24/1646 ДП “Ренійський морський торговельний порт” повідомило представника позивача про те, що не володіє інформацією щодо поточного місцезнаходження товару (т. 1, а.с. 31).
Листом від 10.01.2025 № 1001-001 ТОВ “ДУНАЙСЬКА ЛОГІСТИЧНА ГРУПА” повідомило представника позивача про те, що інформація про вивезення TRANS TRADE RK SA товару до ДП “Ренійський морський торговельний порт” не відповідає дійсності (т. 1, а.с. 30).
З урахуванням вищезазначеного позивач стверджує, що спірне майно, а саме кукурудза 3 класу, українського походження, врожаю 2022 року в кількості 695,55 тонн і досі без законних підстав зберігається у відповідача.
Враховуючи наведене, посилаючись на приписи ст. 387 ЦК України, позивач звернувся до суду першої інстанції із позовом про витребування у відповідача кукурудзи 3 класу, українського походження, врожаю 2022 року в кількості 695,55 тонн та зобов`язання передати її позивачу.
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку щодо необґрунтованості заявлених позовних вимог та відмовив у їх задоволенні у повному обсязі. 
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, дослідивши наявні матеріали справи, доводи та вимоги сторін, дійшла наступних висновків. 
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України).
Згідно з частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до частин 1, 2 статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 Цивільного кодексу України).
Держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності застосуванням передбачених законодавством заходів. Регулювання, наведене в Главі 29 Цивільного кодексу України, передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності, як витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) й усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 Цивільного кодексу України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно.
Виходячи з цієї норми, фактичне володіння передбачає фактичне панування особи над річчю.
Під незаконним володінням слід розуміти фактичне володіння річчю, яке не має правової підстави (передбаченої законом, договором чи адміністративним актом) або правова підстава якого відпала чи визнана недійсною.
Аналіз вказаної норми та зміст позовних вимог за даним позовом свідчить про те, що цей позов відноситься до віндикаційних позовів (витребування майна з чужого незаконного володіння).
Віндикація - витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.
Віндикаційним позовом захищаються права власності в цілому, оскільки він пред`являється в тих випадках, коли порушені права володіння користування та розпорядження одночасно. Однак право власності за власником зберігається, тому що може бути підтвердженим правовстановлюючими документами, або іншими письмовими доказами.
Позивачем за віндикаційним позовом є неволодіючий власник. Відповідачем за віндикаційним позовом виступає незаконний володілець майна, який може і не знати про неправомірність і незаконність свого володіння та утримання такого майна. Незаконним володільцем визнається така особа, яка здійснює володіння майном без належних правових підстав.
Володіння - це фактичне, фізичне панування над майном, яке передбачає повний фізичний контроль його власника чи законного володільця.
Власник має право витребувати своє майно від особи, в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. 
Предметом доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та інше.
Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння, зокрема факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, знаходження його в натурі у відповідача, які і становлять предмет доказування.
Аналогічні правові висновки містяться в постановах Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 923/630/17, від 29.01.2019 у справі № 911/3312/17, від 02.04.2019 у справі № 911/737/18, від 19.06.2019 у справі № 914/1671/17, від 27.08.2019 у справі № 925/366/18, від 12.09.2019 у справі № 21/93б.
Отже, умовами задоволення такого позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння.
Положеннями статті 387 Цивільного кодексу України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений (Постанова ВП ВС від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).
Об`єктом позову про витребування майна з чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову. Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилася, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень глави 83 Цивільного кодексу України.
Аналогічні способи захисту застосовуються до речей, визначених родовими ознаками, оскільки з чужого незаконного володіння може бути витребувана лише індивідуально визначена річ. Так, відповідно до положень частини першої статті 184 Цивільного кодексу України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена лише їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей та індивідуалізують. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.
Власник з дотриманням вимог статей 387, 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування, оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 29.04.2020 у справі № 906/655/18, від 19.06.2019 у справі № 756/13683/16-ц, від 15.05.2019 у справі № 522/7636/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).
Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майном у розумінні ЦК України є речі та майнові права і обов`язки. 
Згідно з статтею 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.
За приписами статті 184 ЦК України речі можуть бути з родовими ознаками та з індивідуальними. Зазначеною нормою визначено, що річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.
Поділ речей на речі, визначені індивідуальними ознаками, та речі, визначені родовими ознаками, пов`язаний як з природними властивостями речей, так і з способами їхньої індивідуалізації. Поряд із предметами, єдиними у своєму роді (наприклад, картиною), до речей, визначених індивідуальними ознаками, можуть бути віднесені речі, певним способом виокремлені учасниками правочину з маси однорідних речей. Якщо ж річ визначена тільки кількісно (числом, вагою, мірою) і характеризується ознаками, спільними для всіх речей такого роду, - це річ, визначена родовими ознаками.
Отже об`єктом віндикаційного позову може бути індивідуально визначене майно, яке існує в натурі на момент подання позову.
Як вже було вказано вище, звертаючись із даним позовом до суду, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просив витребувати у відповідача кукурудзу 3 класу, українського походження, врожаю 2022 року в кількості 695,55 тонн та зобов`язати передати її позивачу.
Отже, у даному випадку, як було вірно встановлено місцевим господарським судом, позивач заявив вимоги про витребування майна (кукурудзи 3 класу, українського походження, врожаю 2022 року в кількості 695,55 тонн), яке не визначено певними індивідуальними ознаками (не має пакувальні, цифрові, номерні та інші характерні позначки тощо), які б відрізняли його від іншого майна, тобто має лише родові ознаки, що у розумінні статті 184 ЦК України є замінним майном аналогічного виду.
Наведене, відповідно, унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень статті 387 ЦК України, оскільки як вже було зазначено вище, положення даної статті не можуть бути застосовані до майна, яке містить лише родові ознаки, об`єктом віндикаційного позову може бути лише індивідуально визначене майно. 
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 06.04.2021 у справі № 925/642/19, від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20, суд виснував, що право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам; неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.
Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 02.02.2021 у справі №925/642/19, від 22.06.2021 у справі №200/606/18 та від 01.03.2023 у справі №522/22473/15-ц). Вказане логічно вичерпує потребу дослідження інших обставин (подібний висновок міститься в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.10.2025 у справі №910/6200/24).
Так, відмовляючи у позові через неналежний спосіб захисту суд має утриматися від встановлення фактів та надання правових оцінок, які створять преюдицію для сторін конфлікту у разі звернення з іншим позовом (постанови Верховного Суду від 11.09.2025 у справі №916/4532/24, від 13.06.2024 у справі №924/620/23 та від 07.02.2024 у справі №925/1368/22).
Як передбачено п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення. 
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч. 4 ст. 277 ГПК України).
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд вірно встановивши обставини неможливості застосування до спірних правовідносин положень статті 387 ЦК України, якими обґрунтовані заявлені позовні вимоги, що є самостійною та достатньою підставою для прийняття рішення про відмову у позові, помилково вдався до надання оцінки обставинам (не) здійснення оплати за спірне майно, зокрема чи було її здійснено в повному обсязі, у який спосіб та порядку та інше. 
З огляду на те, що обрання позивачем неправильного способу захисту прав є самостійною і достатньою підставою для відмови у позові, то висновки суду першої інстанцій та, відповідно, аргументи сторін щодо обставин виконання договору поставки, зокрема щодо здійснення часткової оплати за поставлений товар (80 %), а також стягнення іншої частини заборгованості (20%) за рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при ТПП України від 30.05.2025 у справі № 334/2024, тощо залишаються колегією суддів поза увагою, оскільки неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших обставин. А тому, судова колегія вважає за необхідне виключити із мотивувальної частині оскаржуваного рішення такі висновки суду.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта, які ґрунтуються на його власній думці про те, що спірне майно має індивідуально визначені ознаки, та відповідно, може бути предметом позову про витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки як вже було зазначено вище та підтверджується наявними матеріалами справи, спірне майно, за своїми властивостями відноситься до речей лише з родовими ознаками, що позбавляє можливості відокремити спірне майно з-поміж іншого однорідного майна, а відтак, маючи лише родові ознаки, вказане майно, є замінним, що в свою чергу виключає взагалі можливість застосування обраного позивачем способу захисту порушеного права згідно статті 387 ЦК України шляхом витребування з чужого незаконного володіння.
Щодо посилання скаржника на те, що окрім вимоги про витребування спірного майна, позовна заява містить вимогу зобов`язати передати майно позивачеві, із посиланням на приписи ст.1212 ЦК України, колегія суддів зазначає таке. 
Статтею 161 ГПК України визначено, що при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. 
Відповідно, з огляду на наведені законодавчі приписи, у заяві по суті справи (у даному випадку у позові), позивач навів підстави заявлених позовних вимог. При цьому, в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач послався саме на приписи ст. 387 ЦК України та саме в порядку віндикації просив витребувати спірне майно у відповідача. При цьому, жодних посилань на повернення майна в порядку ст. 1212 ЦК України ані позовна заява, ані інші заяви по суті справи надані позивачем до суду першої інстанції, не містять.
Навпаки, як у суді першої інстанції, так й під час апеляційного перегляду справи, позивач послідовно в обґрунтування заявлених позовних вимог посилався саме на приписи ст. 387 ЦК України, а також із посиланням на висновки Верховного Суду щодо застосування положень вказаної статті, просив витребувати в порядку віндикації належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем.
З огляду на таке, колегія суддів не вбачає жодних порушень судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки судом було розглянуто позовні вимоги виключно в межах доводів та вимог заявлених позивачем.
Згідно з статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок. 
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржником порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 06.10.2025 відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення без змін. 
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 06.10.2025 по справі №916/1092/25 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови складено та підписано 19.01.2026.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Принцевська Н.М. 

Суддя Філінюк І.Г.