ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року
м. Київ

справа № 362/7244/15-ц
провадження № 61-5343св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційні скарги представника Міністерства оборони України - ОСОБА_7 та представника Київського квартирно-експлуатаційного управління -  адвоката Романенка Руслана Олександровича на постанову Київського апеляційного суду від 12 березня 2025 року в складі колегії суддів Слюсар Т. А., Голуб С. А., Таргоній Д. О.

в справі за позовом Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Військова частина НОМЕР_1 , Васильківська районна державна адміністрація Київської області як орган опіки та піклування, Дочірнє підприємство «135 домобудівельний комбінат» Товариства з обмеженою відповідальністю «Реноме», про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2015 року Міністерство оборони України (далі - МОУ), Київське квартирно-експлуатаційне управління звернулися до суду позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якій з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просили суд зобов`язати відповідачів усунути перешкоди в здійсненні права користування житловим приміщенням - квартирою   АДРЕСА_1 , що належить МОУ на праві власності, шляхом виселення із самовільно зайнятого житлового приміщення без надання їм іншого жилого приміщення.
Позов обґрунтовано тим, що 20 квітня 2011 року Комунальне підприємство (далі - КП) Київської обласної ради «Васильківське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» зареєстровано право власності Міністерства оборони України на квартиру АДРЕСА_1 .
Згідно з актом від 23 травня 2011 року вказану квартиру передано Київському квартирно-експлуатаційному управлінню МОУ для подальшого розподілу відповідно до чинного законодавства, проте в ній з грудня 2009 року без належних правових підстав проживають відповідачі, а тому позивач як власник нерухомого майна, право володіння якого порушено, має право на відновлення останнього шляхом звернення до суду негаторного позову.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Справа судами слухалася неодноразово.
08 лютого 2024 року рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 усунути перешкоди у здійсненні права користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 , яка належить МОУ на праві власності, шляхом виселення їх із самовільно зайнятого житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Задовольняючи позов, суд визнав доведеним, що відповідачі самоправно зайняли та користуються спірною квартирою, а продовження їх проживання порушує право володіння позивача. Виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення є законним та пропорційним заходом, що переслідує легітимну мету і є необхідним у демократичному суспільстві.
12 березня 2025 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 лютого 2024 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської областівід 28 серпня 2014 року всправі  № 362/6990/13-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17 грудня 2014 року,відмовлено в позові Київського квартирно-експлуатаційного управління до відповідачів про виселення, установлено, що родина ОСОБА_4 вселилася у спірну квартиру на законних підставах - на підставі оглядового ордеру на службове приміщення № 01 серії 2009/12/14, виданого компетентним органом державної влади - Васильківською районною державною адміністрацією, який не скасовано, а також наказу начальника Васильківського гарнізону від 10 грудня 2009 року № 126 про закріплення спірної квартири як службової, за військовослужбовцем   ОСОБА_5 та членами його родини. Указаними судовими рішеннями визнано доведеним, що ордер на вселення відповідачів у спірну квартиру видано саме на підставі звернення Київського квартирно-експлуатаційного управління від 11 грудня 2009 року до голови Васильківської районної адміністрації Київської області.Це спростовує висновки районного суду про самовільне зайняття відповідачами квартири. Наявність рішення суду про відмову в позові про визнання права проживання у спірній квартирі та права реєстрації місця постійного проживання по суті правового значення не має й підстав для виселення відповідачів з помешкання без надання іншого житлового приміщення не дає. Відповідачі з грудня 2009 року проживають у спірній квартирі, а наявність у них іншого житла матеріалами справи не доведено. Тривалий час проживання осіб в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція). Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
Короткий зміст вимог касаційних скарг
24 квітня 2025 року представник МОУ - ОСОБА_7 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 12 березня 2025 року, в якій просить її скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі. 
28 квітня 2025 року Київське квартирно-експлуатаційного управління засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 12 березня 2025 року, в якій просить її скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Доводи касаційної скарги МОУ
Касаційна скарга мотивована тим, що суд не врахував правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року в справі № 295/15305/15-ц, від 26 червня 2019 року в справі № 739/1644/16-ц, про те, що єдиною підставою для вселення до квартири є ордер. 
Відповідачі в цій справі проживають у квартирі без належно оформлених документів, на квартирному обліку в Збройних силах України не перебувають. Оглядовий ордер № 1 серії 2009/12/14, виданий Васильківською районною державною адміністрацією Київської області, не є підставою для вселення в надане житлове приміщення. На момент вселення відповідачів МОУ не було власником спірної квартири та не могло приймати рішення щодо її надання відповідачам. 
ОСОБА_1 не перебуває на території України з 2014 року, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - з початку повномасштабного вторгнення. 
Відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зокрема статті 1 Протоколу до Конвенції та статті 8 Конвенції, стосовно того, чи можна правомірною підставою користування спірним житловим приміщенням відповідачами, виходячи з самого факту тривалого їх проживання в розумінні статті 8 Конвенції без відповідних правовстановлюючих документів, а їх вселення та проживання в квартирі правомірним лише на підставі оглядового ордеру суб`єкта владних повноважень, який на момент видачі ордера не був наділений відповідними правами власника. 
Доводи касаційної скарги Київського квартирно-експлуатаційного управління
Касаційна скарга мотивована тим, що законодавством чітко регламентований порядок надання службового житлового приміщення, зокрема Інструкцією про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженою наказом Міністра оборони України від 06 жовтня 2006 року № 577 (далі - Інструкція). Службові житлові приміщення надаються військовослужбовцям за рішенням командира військової частини за погодженням з квартирно-експлуатаційним органом.На підставі рішення про надання службового житлового приміщення квартирно-експлуатаційний орган подає затверджений начальником гарнізону список розподілу службового житла з необхідними документамидо виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради для оформлення спеціального ордера, який є єдиною підставою для вселення в надане службове житлове приміщення.Такого ордера відповідачі не мають. 
На момент закріплення спірної квартири за родиною ОСОБА_1 це житло перебувало у власності Дочірнього підприємства (далі - ДП) «135 домобудівельний комбінат» Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Реноме», однак рішення зазначеного органу щодо вселення відповідачів відсутнє. 
Відповідачі на квартирному обліку в Збройних силах України не перебувають. Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано шлюб, тому колишня дружина знята з квартирного обліку й підлягає виселенню. 
Відсутність права користування спірним жилим приміщенням встановлена рішенням Васильківського районного суду Київської області від 12 березня 2013 року в справі № 1008/3316/12 про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання права користування квартирою. 
ОСОБА_1 не перебуває на території України з 2014 року, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - з початку повномасштабного вторгнення. 
Суд не врахував правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року в справі № 295/15305/15-ц, від 08 листопада 2023 року в справі № 496/4525/17, про те, що власник може звернутися з позовом про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення; у разі відсутності підстав вселення до жилого приміщення особа вважається такою, що самоправно його зайняла. 
Позиція інших учасників справи
21 липня 2025 рокучерез систему «Електронний суд» представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвокат Романцова Т. В. подала до Верховного Суду відзиви на касаційні скарги МОУ та Київського квартирно-експлуатаційного управління, в яких заявником порушується питання про продовження строку на подачу відзивів на касаційні скарги.
В обґрунтування підстав пропуску строку заявницявказує, що цей строк було пропущено лише на два дні, копії ухвал про відкриття касаційного провадження отримані в суботу (вихідний день) 05 липня 2025 року о 0:34:34, тому десятиденний строк на подання відзивів почав обчислюватися з понеділка 07 липня 2025 року й закінчився 17 липня 2025 року. У зв`язку зі значним обсягом касаційних скарг знадобилося більше часу для підготовки відзивів. 
Відповідно до частини першої статті 395 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження.
Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (стаття 126 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Отже, строк на подання відзиву, встановлений судом, є процесуальним строком, який може бути продовжений судом за наявності поважних причин за заявою заявника, яка подається одночасно з відзивом.
Частиною четвертою статті 183 ЦПК України визначено, що суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.
Копії ухвал про відкриття касаційного провадження отримані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в електронному кабінеті користувача системи «Електронний суд» в суботу (вихідний день) 05 липня 2025 року о 0:34:34.
Відповідно до статті 123 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Тобто початок перебігу процесуального строку не обумовлений його відкладенням у випадку припадання на вихідний, святковий чи інший неробочий день. 
У частині третій статті 124 ЦПК України зазначено, що якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день. 
Отже, перебіг процесуального строку на подання відзивів на касаційні скарги для відповідачів почався 06 липня 2025 року (наступний день після отримання ухвал про відкриття касаційного провадження) й закінчився 16 липня 2025 року. 
Натомість відзиви подано до Верховного Суду шляхом формування документів у системі «Електронний суд» 21 липня 2025 року.
Представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвокат Романцова Т. В.  не надала доказів поважності причин пропуску строку на подачу відзивів, тому Верховний Суд зробив висновок про відсутність підстав для продовження відповідачам строку для подання відзивів на касаційні скарги та відповідно залишення цих відзивів без розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 перебував на військовій службі з 1990 року, а з липня 2005 року проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 .
Рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 28 липня 2006 року № 6 майора ОСОБА_1 зараховано до списку осіб, які мають право першочергового одержання житлових приміщень, у зв`язку з прибуттям до частини.
Згідно з наказом начальника Васильківського гарнізону від 10 грудня 2009 року № 126 на підставі протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 11 грудня 2009 року № 1 за начальником повітряно-вогневої і тактичної підготовки Військової частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_1 на сім`ю з трьох осіб закріплено службове приміщення - квартира АДРЕСА_1 .
Спірна квартира перебувала у віданні ДП «135 домобудівельний комбінат» ТОВ «Реноме», з яким 13 вересня 2007 року МОУ в особі Центрального територіального управління капітального будівництва уклало договір підряду на виконання робіт з будівництва багатоповерхового будинку. 
Відповідно до листа Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України від 11 грудня 2009 року на ім`я голови Васильківської районної адміністрації Київської області під час проведення урочистих заходів щодо вручення бойового прапора НОМЕР_2 бригаді тактичної авіації, яка розташована у м. Василькові, з нагоди дня Збройних Сил України Президент України ОСОБА_6 прийняв рішення щодо забезпечення житлом сім`ї ОСОБА_1 .
З метою своєчасного виконання рішення Президента України Київське квартирно-експлуатаційне управління МОУ просило, як виняток, надати оглядовий ордер на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
На підставі вказаного вище листа від 11 грудня 2009 року Васильківською районною державною адміністрацією Київської області видано оглядовий ордер на службове жиле приміщення № 1 серії 2009/12/14 на ім`я ОСОБА_1 із сім`єю (дружина та дочка) на право зайняття службового приміщення жилою площею 35,2 кв. м, яке складається з двох кімнат у ізольованій квартирі АДРЕСА_1 . 
Наказом начальника Васильківського гарнізону від 02 лютого 2010 року № 8 скасовано попередній наказ начальника цього ж гарнізону від 10 грудня 2009 року № 126 про закріплення спірної квартири за майором ОСОБА_1 .
Наказом командувача Повітряних сил Збройних Сил України від 14 жовтня 2010 року № 543 майора ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас.
20 квітня 2011 року КП Київської обласної ради «Васильківське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» право власності на спірну квартиру зареєстровано за МОУ України.
Актом від 23 травня 2011 року спірна квартира передана Київському квартирно-експлуатаційному управлінню МОУ.
Рішенням Васильківського районного суду Київської області від 12 березня 2013 року в справі № 1008/3316/12, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 19 червня 2013 року,відмовлено в позові Київського квартирно-експлуатаційного управління МОУ до   ОСОБА_1 ,   ОСОБА_2 , треті особи: МОУ, Військова частина НОМЕР_1 , про виселення без надання іншого житлового приміщення та зустрічному позові   ОСОБА_1 ,   ОСОБА_2  у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3  до Київського квартирно-експлуатаційного управління МОУ про визнання права користування квартирою.
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 серпня 2014 року в справі № 362/6990/13-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17 грудня 2014 року, відмовлено в позові Київського квартирно-експлуатаційного управління до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: МОУ, Військова частина НОМЕР_1 , Васильківська районна державна адміністрація Васильківського району Київської області як орган опіки та піклування, про виселення без надання іншого житлового приміщення. Суд керувався тим, що жодної із наведених у Житловому кодексі (далі - ЖК) України підстав для виселення відповідачів із займаного ними жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення позивач суду не надав. Судом було досліджено відеоматеріали, в яких міститься публічне усне доручення Президента України щодо надання житла сім`ї ОСОБА_4 , та на підставі наказу начальника Васильківського гарнізону від 10 грудня 2009 року № 126 була закріплена квартира АДРЕСА_1 та надано дозвіл на проживання на зазначеній житловій площі, та приймаючи до уваги інтереси малолітньої дитини ОСОБА_3 , суд не вбачає правових підстав для задоволення позову.
Позиція Верховного Суду 
Касаційні провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. 
Згідно з пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційних скарг та виснував, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з пунктом 25 розділу IV чинної Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом МОУ від 31 липня 2018 року № 380, підлягають виселенню із службового жилого приміщення (зі службової жилої площі) без надання іншого жилого приміщення:військовослужбовці та члени їх сімей, які порушують умови утримання жилих приміщень, систематично його руйнують чи використовують його не за призначенням, або створюють умови, які унеможливлюють проживання інших осіб; особи, звільнені з військової служби, які мають вислугу менше ніж 10 років, крім випадків, передбачених законодавством; особи, які самоправно зайняли службове житлове приміщення (службову житлову площу); колишні члени сім`ї військовослужбовця, які залишилися проживати у ньому після розірвання шлюбу (у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу); інші особи у випадках, встановлених законодавством.
Виселення з гуртожитку (сімейного гуртожитку) без надання іншого жилого приміщення здійснюється відповідно до статей 116, 132ЖК України.
Відповідно до пункту 2.21 Інструкції, що діяла на момент надання житла відповідачам, та частини третьої статті 116 ЖК України особи, які самоправно зайняли службове житлове приміщення, виселяються за рішенням суду без надання їм іншого службового житлового приміщення. 
Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які  вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
Самоправність заселення відповідачів до квартири  АДРЕСА_1 . МОУ вказує як єдину підставу позову про їх виселення. 
Відповідно до матеріалів справи  ОСОБА_2 разом з дочкою через розірвання шлюбу 27 серпня 2012 року не перебуває на квартирному обліку в Збройних Силах України, а ОСОБА_1 знято з обліку для поліпшення житлових умов за рахунок фондів МОУ у квітні 2018 року через ненадання необхідного пакету документів. 
Проте обставини втрати статусу члена сім`ї військовослужбовця, вибуття на проживання до іншої країни і зняття з квартирного обліку не зазначені в позовній заяві як підстава виселення відповідачів. 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). 
За таких обставин Верховний Суд не досліджує доводи касаційних скарг про те, що відповідачі на квартирному обліку в Збройних Силах України не перебувають; між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано шлюб, тому колишня дружина знята з квартирного обліку й підлягає виселенню; ОСОБА_1 не перебуває на території України з 2014 року, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - з початку повномасштабного вторгнення. 
Самоправність зайняття службового житлове приміщення досліджується на момент вселення, саме ці обставини становлять предмет доказування у справі та їх враховує Верховний Суд під час перевірки застосування судами попередніх інстанцій норм права. 
У статті 47 Конституції Українипередбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 12 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК України та іншими нормативно-правовими актами. Військовослужбовці (крім військово-службовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства. 

Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання. Такі жилі приміщення надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби. 

У разі відсутності службового жилого приміщення військовослужбовці рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом і не перебувають у шлюбі, розміщуються безплатно в спеціально пристосованих казармах у розташуванні військової частини, а сімейні - у сімейних гуртожитках. Житлово-побутові умови в таких казармах повинні відповідати вимогам, які пред`являються до гуртожитків, що призначені для проживання одиноких громадян. Для інших військовослужбовців військова частина зобов`язана орендувати житло для забезпечення ним військовослужбовця та членів його сім`ї або за бажанням військовослужбовця виплачувати йому грошову компенсацію за піднайом (найом) жилого приміщення. 

Згідно із пунктами 1.2-1.4 Інструкції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, військовослужбовцям та членам їх сімей надаються службові житлові приміщення, що відповідають вимогам житлового законодавства. З цією метою в кожній військовій частині формується фонд службового житла. Щорічна кількість службового житла за кожним гарнізоном окремо визначається відповідно до програми створення фонду службових житлових приміщень у Збройних Силах України, яка затверджується Міністром оборони України. 

У разі відсутності службового житлового фонду у військовій частині військовослужбовці рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом і не перебувають у шлюбі, розміщуються безоплатно в спеціально пристосованих казармах у розташуванні військової частини, а сімейні - у сімейних гуртожитках. Житлово-побутові умови в зазначених казармах повинні відповідати вимогам, які висуваються до гуртожитків, призначених для проживання одиноких громадян.

Для інших військовослужбовців військова частина зобов`язана орендувати житло з метою забезпечення ним військовослужбовців та членів їх сімей або за бажанням військовослужбовця виплачувати йому грошову компенсацію за піднайом (найом) житлового приміщення у встановленому порядку. 

Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання.

Майор ОСОБА_1  на момент звільнення в запас мав вислугу на військовій службі 20 років, тому набув право не лише на службове житло, але й на житло для постійного проживання.

Встановлені в справі обставини свідчать про те, що станом на грудень 2009 року виникла критична ситуація із забезпеченням службовими житловими приміщеннями льотного складу Військової частини НОМЕР_1 (т. 1, а. с. 17). 
Відповідно до листа Київського квартирно-експлуатаційного управління МОУ від 11 грудня 2009 року на ім`я голови Васильківської районної адміністрації Київської області під час проведення урочистих заходів щодо вручення бойового прапора НОМЕР_2 бригаді тактичної авіації, яка розташована у м. Василькові, з нагоди дня Збройних Сил України Президент України ОСОБА_6 прийняв рішення щодо забезпечення житлом сім`ї ОСОБА_1 .
З метою своєчасного виконання рішення Президента України Київське квартирно-експлуатаційне управління МОУ просило, як виняток, надати оглядовий ордер на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
На підставі вказаного вище листа від 11 грудня 2009 року Васильківською районною державною адміністрацією Київської області видано оглядовий ордер на службове жиле приміщення № 1 серії 2009/12/14 на ім`я ОСОБА_1 із сім`єю (дружина та дочка) на право зайняття службового приміщення жилою площею 35,2 кв. м, яке складається з двох кімнат у ізольованій квартирі АДРЕСА_1 . 
Наявність зазначених документів спростовує ознаку самовільності зайняття відповідачами квартири АДРЕСА_1 . 
Стосовно доводів касаційної скарги Київського квартирно-експлуатаційного управління про те, що єдиною підставою для вселення в надане службове житлове приміщення є спеціальний ордер, якого відповідачі не мають, необхідно зазначити таке. 
Відповідно до пункту 2.6 Інструкції службові житлові приміщення надаються військовослужбовцям за місцем проходження ними військової служби за рішенням командира військової частини (у гарнізоні м. Києва - Міністра оборони України за поданням начальника гарнізону м. Києва, погодженого з начальником Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України) за погодженням з квартирно-експлуатаційним органом. На підставі рішення про надання службового житлового приміщення квартирно-експлуатаційний орган подає затверджений начальником гарнізону список розподілу службового житла з необхідними документами до виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради для оформлення спеціального ордера, який є єдиною підставою для вселення в надане службове житлове приміщення.
Проте в пункті 2.2 Інструкції обумовлено, що в МОУ всі рішення щодо включення (виключення) житлового приміщення до (із) числа службового приймаються МОУ.
У подальшому житлове приміщення включається (виключається) до (із) числа службового за рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням: у м. Києві - начальника гарнізону міста Київ, командира військової частини, погодженим з начальником Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України; у інших населених пунктах - начальника гарнізону, командира військової частини, погодженим з начальниками відповідних територіальних квартирно-експлуатаційних управлінь. 
Тобто статус службового житла військової частини визначався рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради. 
Судами встановлено, що рішення Виконавчого комітету смт Глевахи Васильківського району Київської області про включення квартири АДРЕСА_1 до числа службових станом на грудень 2009 року не приймалося.
Тобто питання щодо передачі цієї квартири в користування ОСОБА_1 із сім`єю вирішувалося не в порядку пункту 2.6 Інструкції, яка вимагає видачу спеціального ордера для вселення в надане службове житлове приміщення, а в порядку забезпечення житлом військовослужбовця та членів його сім`ї за відсутності службового житлового фонду у військовій частині. 
Крім того, апеляційний суд правильно урахував, що статтею 8 Конвенції закріплено право на повагу до житла. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine)).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria)).

Відповідно до пунктів 41, 48, 50 рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 02 грудня 2010 року втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Відтак зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання 
у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 02 грудня 2010 року поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Апеляційний суд встановив, що відповідачі не мають іншого житла, а спірна квартира        АДРЕСА_1 сі є єдиним їх житлом з 2009 року.

Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду про те, що тривалий час проживання відповідачів у спірній квартирі незалежно від її правового режиму є достатньою самостійною підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним відповідачам в розумінні статті 8 Конвенції й наступне їх виселення з указаного житла без надання іншого є невиправданим втручанням в приватну сферу особи та є порушенням основоположних вимог Конвенції.

Такі висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 27 серпня  2024 рокув справі № 201/193/22, від 12 листопада 2025 року в справі № 757/8779/20, де зазначено, що відсутність ордера на вселення у спірне приміщення сама собою не є підставою для висновку, що житло, займане особою тривалий час, за наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання, не є житлом у розумінні пункту 1 статті 8 Конвенції. 

Це спростовує доводи касаційної скарги МОУ про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зокрема статті 1 Протоколу до Конвенції та статті 8 Конвенції, стосовно того, чи може бути правомірною підставою вважати спірне житлове приміщення таким, що належить відповідачам, виходячи з самого факту тривалого їх проживання в розумінні статті 8 Конвенції без відповідних правовстановлюючих документів, а їх вселення та проживання в квартирі правомірним лише на підставі оглядового ордеру суб`єкта владних повноважень, який на момент видачі ордера не був наділений відповідними правами власника. 

Висновки апеляційного суду в цій справі відповідають висновкам Верховного Суду в постановах від 27 серпня 2024 року в справі № 201/193/22 , від 12 листопада 2025 року в справі № 757/8779/20.
Касаційна скарга МОУ мотивована також тим, що суд не врахував правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року в справі № 295/15305/15-ц, від 26 червня 2019 року в справі № 739/1644/16-ц, про те, що єдиною підставою для вселення до квартири є ордер. 
Київське квартирно-експлуатаційнеуправління в касаційній скарзі посилається на те, що суд не врахував правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року в справі № 295/15305/15-ц, від 08 листопада 2023 року в справі № 496/4525/17, про те, що власник може звернутися з позовом про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення; у разі відсутності підстав вселення до жилого приміщення особа вважається такою, що самоправно його зайняла. 
Однією з підстав касаційного оскарження судових рішень відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Зі змісту зазначеної норми права випливає, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і в справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Отже, для касаційного перегляду судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається. Тобто застосування правового висновку щодо тлумачення норми права, викладеного у постанові Верховного Суду, залежить від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі за результатом оцінки поданих сторонами доказів. Водночас встановлені судом фактичні обставини у кожній справі можуть бути різними.
У постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року в справі № 295/15305/15 зазначено, що єдиною правовою підставою для заселення у житлове приміщення, що перебуває у комунальній власності, є ордер на вселення. Оскільки ордер на квартиру не видавався ні ОСОБА_3, ні ОСОБА_1, після надання гуртожитку статусу житлового будинку ОСОБА_1 та її син правовстановлюючих документів на право користування чи розпорядження даною квартирою не мають, тому відповідачі займають спірну квартиру без правових підстав і підлягають виселенню.
У постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 739/1644/16-цвиснувано, що особливість права користування службовим житлом на підставі ордеру полягає у тому, що воно надається у зв`язку з характером трудових відносин особи з володільцем такого, а тому особа, яка користується службовим житлом усвідомлює, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення. Право членів сім`ї наймача на користування службовим жилим приміщенням є похідним від наявності зазначеного права у наймача. Предметом розгляду судом був позов, обгрунтований тим, що ОСОБА_3 звільнений з органів прокуратури Чернігівської області та знятий з реєстрації за вказаним місцем проживання, а тому відповідачі (члени сім`ї ОСОБА_3) безпідставно проживають у службовій квартирі, яка була надана ОСОБА_3 як працівнику прокуратури.
У постанові Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 496/4525/17 сформульовано висновок про те, що особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Закон визначає такі підстави для набуття права користування приміщеннями, віднесеними до державного або громадського житлового фонду: отримання ордеру, укладення договору найму або вселення як члена сім`ї наймача. У разі відсутності однієї із вказаних підстав у особи, яка вселилась до жилого приміщення державного або громадського житлового фонду, вона вважається такою, що самоправно його зайняла.Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції застосував вищенаведені норми права, надав відповідну правову оцінку поданим сторонами доказам і вірно встановив, що спірна квартира не приватизована, ОСОБА_3 вселився у квартиру на підставі договору піднайму, укладеного з ОСОБА_4 06 листопада2002 року на строк до 06 листопада 2003 року. Проте, після закінчення строку вказаного договору піднайму ОСОБА_3 продовжив проживатиу квартирі, вселивши до неї свою дружину, з якою зареєстрував шлюб після вселення до квартири, та їхнього сина. Останні проживали в квартирі без письмової згоди користувача житла, тому після смерті ОСОБА_4 у липні 2016 року вони повинні були звільнити житлове приміщення, оскільки з моменту спливу строку договору піднайму займали його без будь-якої правової підстави.
Наведені справи стосуються відмінних від спірних правовідносин підстав вселення до житла і статусу відповідачів, а також зазначені висновки Верховного Суду сформульовані за неоднакових до цієї справи встановлених фактичних обставин, що виключає подібність спірних правовідносин. 
Не становлять підставу скасування постанови апеляційного суду й доводи касаційних скарг про те, що на момент вселення відповідачів МОУ не було власником спірної квартири та не могло приймати рішення щодо її надання відповідачам. На момент закріплення спірної квартири за родиною ОСОБА_1 це житло перебувало у власності ДП «135 домобудівельний комбінат» ТОВ «Реноме», однак рішення зазначеного органу щодо вселення відповідачів відсутнє. 
Зазначені обставини спростовуються матеріалами справи й встановленими обставинами про те, що 13 вересня 2007 року між МОУ в особі Центрального територіального управління капітального будівництва та ДП «135 домобудівельним комбінатом» ТОВ «Реноме» було укладено договір підряду № 227/ДБ-221 Буд на виконання робіт з будівництва багатоповерхового будинку.
Станом на грудень 2009 року спірна квартира перебувала на обліку у Департаменті капітального будівництва МОУ (т. 5, а. с. 158) та віданні ДП «135 домобудівельний комбінат» ТОВ «Реноме», з яким МОУ уклало договір підряду на виконання робіт з будівництва багатоповерхового будинку. 
Оглядовий ордер на службове жиле приміщення від 11 грудня 2009 року № 1 серії 2009/12/14 на ім`я ОСОБА_1 із сім`єю видано Васильківською районною державною адміністрацією Київської області, тобто уповноваженою на видачу ордерів на жилі приміщення в будинках державного і 
громадського житлового фонду особою (стаття 16 ЖК України в редакції станом на 11 грудня 2009 року). 
Відповідно, відсутні підстави вважати, що рішення про надання квартири в користування  ОСОБА_1 мало приймати ДП «135 домобудівельний комбінат» ТОВ «Реноме». 
Київське квартирно-експлуатаційного управління в касаційній скарзі стверджує, що відсутність права відповідачів на користування спірним жилим приміщенням встановлена рішенням Васильківського районного суду Київської області від 12 березня 2013 року в справі № 1008/3316/12 про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання права користування квартирою. 
З наведеними висновками Верховний Суд не погоджується, з огляду на таке. 
Рішенням Васильківського районного суду Київської області від 12 березня 2013 року в справі № 1008/3316/12, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 19 червня 2013 року,відмовлено в позові Київського квартирно-експлуатаційного управління МОУ до   ОСОБА_1 ,   ОСОБА_2 , треті особи: МОУ, Військова частина НОМЕР_1 , про виселення без надання іншого житлового приміщення та зустрічному позові   ОСОБА_1 ,   ОСОБА_2  в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3  до Київського квартирно-експлуатаційного управління МОУ про визнання права користування квартирою.

Судові рішення в справі № 1008/3316/12 мотивовані тим, що статус службової спірній квартирі у встановленому законом порядку не надавався, тому відсутні правові підстави для задоволення позову про виселення позивачів із службового житла. Враховуючи, що судовим рішенням не може бути підмінений установлений законом порядок надання громадянам жилих приміщень для проживання чи рішення власника про надання такого права, відсутні правові підстави для задоволення й зустрічного позову.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду(частина сьома статті 82 ЦПК України). 

Отже, висновки судів у справі № 1008/3316/12 про те, що судовим рішенням не може бути підмінене установлений законом порядок надання громадянам жилих приміщень для проживання чи рішення власника про надання такого права, не є презюмуванням підстав для обов`язкового виселення відповдіачів. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Верховний Суд є судом права, а не судом факту, позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку відповідно до статті 400 ЦПК України.
Інші доводи касаційних скарг є необґрунтованими та не впливають на висновки апеляційного суду. 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів вважає, що касаційні скарги необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків суду не спростовують. 
Щодо судових витрат
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). 

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційні скарги залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити представнику ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвокату Романцовій Тетяни Володимирівни  у продовженні строку на подання відзивів на касаційні скарги.
Відзиви представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвоката Романцової Тетяни Володимирівни  на касаційні скарги залишити без розгляду.
Касаційні скарги представника Міністерства оборони України - ОСОБА_7 та представника Київського квартирно-експлуатаційного управління - адвоката Романенка Руслана Олександровича залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 12 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік
В. М. Ігнатенко 
І. М. Фаловська