ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

29 грудня 2025 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 742/6950/24
Головуючий у першій інстанції – Бездідько В. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1701/25

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
головуючого-судді: Онищенко О.І.
суддів: Скрипки А.А., Шарапової О.Л. 
Позивач: ОСОБА_1 
Відповідач: ОСОБА_2 
Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_2 
Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою (суддя Бездідько В.М.), ухвалене у м.Прилуки, 
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою. 
Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що 08 квітня 2022 року близько 11 год 50 хв на перехресті вул. Костянтинівська та вул. Гімназична водій автомобіля OPEL MOVANO, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням відповідача ОСОБА_2 , рухаючись по другорядній дорозі - вул. Гімназична, не надав переваги в русі автомобілю позивача OPEL VIVARO, д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі, чим порушив вимоги пункту 16.11 Правил дорожнього руху України. Постановою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 05 липня 2022 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, у зв`язку із зазначеною ДТП. Згідно з висновком експерта № 021/22 від 28 квітня 2022 року вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача з урахуванням фізичного зносу станом на 14 квітня 2022 року становить 24 720,50 грн, у тому числі ПДВ 20 % - 4 120 грн, у зв`язку із чим відповідно до статей 1166, 1187, 1192 ЦК України з відповідача підлягають стягненню 28 840,58 грн (24 720,50 + 4 120) матеріальної шкоди, 1 700,00 грн витрат на експертне дослідження, 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу та 1 211,20 грн судового збору за подання позову
Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17 березня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою, задоволено: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 37 631,70 грн, у тому числі: 24 720,50 грн - вартість відновлювального ремонту автомобіля; 1 700,00 грн - витрати на експертизу; 1 211,20 грн - судовий збір; 10 000,00 грн - витрати на професійну правничу допомогу.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що постановою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 05 липня 2022 року, яка набрала законної сили. Встановлено порушення відповідачем Правил дорожнього руху та визнано його винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, у зв`язку з чим підтверджено факт протиправної поведінки відповідача і причинний зв`язок між його діями та завданою шкодою, розмір якої, згідно з висновком експерта № 021/22 від 28 квітня 2022 року становить 24 720,50 грн і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до статей 22, 1166, 1187, 1192 ЦК України. Також суд дійшов висновку про документальне підтвердження витрат позивача на професійну правничу допомогу, експертне дослідження та сплату судового збору, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що цивільно-правова відповідальність винуватця ДТП була застрахована. Тому першочерговий обов`язок з відшкодування шкоди в межах страхової суми покладається на страховика. Тоді як суд першої інстанції не з`ясував, чи звертався позивач до страхової компанії та чи здійснювалася страхова виплата, не залучив страховика до участі у справі. Внаслідок чого спір вирішено без встановлення обсягу відповідальності страховика та за неналежного складу відповідачів, що, на думку апелянта, є самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення та відмови в задоволенні позову. Крім того, апелянт зазначає, що судові повістки та копію рішення не отримував, про ухвалення заочного рішення дізнався після накладення арешту на рахунки. У вересні 2025 року ознайомився з повним текстом рішення в ЄДРСР і звернувся із заявою про його перегляд, однак у задоволенні заяви судом відмовлено.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надійшов.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону не відповідає судове рішення суду першої інстанції.
Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).
Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Відтак належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.
Неналежний відповідач – це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві.
Звертаючись з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою, позивач відповідачем зазначив ОСОБА_2 . 
Суд першої інстанції встановив, що постановою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 05 липня 2022 року, яка набрала законної сили, встановлено порушення відповідачем Правил дорожнього руху, зокрема ненадання переваги в русі та допущення зіткнення з автомобілем позивача, і визнано його винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, у зв`язку з чим підтверджено факт протиправної поведінки відповідача та причинний зв`язок між його діями і завданою шкодою, розмір якої згідно з висновком експерта № 021/22 від 28 квітня 2022 року становить 24 720,50 грн.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідно до статей 22, 1166, 1187, 1192 ЦК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню завдана шкода.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт З частини другої статті 11 ЦК України). У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події (частина шоста статті 11 ЦК України).
Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно із частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.
В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 зазначила, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом № 1961-IV випадках - МТСБУ), та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).
У справі, що переглядається, апеляційний суд установив, що в суді першої інстанції позивач не заявляв клопотань про залучення до участі у справі співвідповідачем страховика відповідача - АТ «СК «Мега-Гарант», у якого, згідно з даними сайту МТСБУ, було застраховано цивільно-правову відповідальність власника автомобіля OPEL MOVANO, д.н.з. НОМЕР_1 , за полісом № 206526902. 
При цьому на момент настання дорожньо-транспортної пригоди 08 квітня 2022 року зазначений страховик був членом МТСБУ та мав право укладати договори ОСЦПВВНТЗ, тоді як припинення його членства та права на укладення таких договорів відбулося лише з 05 жовтня 2022 року, тобто після настання страхового випадку. 
Отже, сам по собі факт припинення членства страховика в МТСБУ після ДТП не впливає на чинність укладеного договору страхування та не звільняє страховика від виконання зобов`язань за ним.
Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц за яким, страховик, членство (у тому числі повне) якого припинено, зобов`язаний виконати свої зобов`язання згідно з укладеними ним договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. 
Разом із тим позивач долучив до позовної заяви повідомлення на ім`я АТ «СК «Мега-Гарант» про дорожньо-транспортну пригоду від 18 квітня 2022 року та заяву про виплату страхового відшкодування від цієї ж дати, посилаючись на те, що під час дорожньо-транспортної пригоди 08 квітня 2022 року цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована за полісом № 206526902 від 28 жовтня 2021 року (а.с. 9–10).
За таких обставин суду першої інстанції належало з`ясувати істотні для правильного вирішення спору обставини, зокрема результати розгляду страховиком заяви позивача, наявність або відсутність обов`язку страховика здійснити страхове відшкодування, а також межі відповідальності страховика в межах страхової суми, однак цих обставин суд не встановив і страховика до участі у справі не залучив.
Відповідно до наведених норм матеріального права та правових висновків Великої Палати Верховного Суду у разі наявності чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодування шкоди в межах страхової суми покладається на страховика, а обсяг відповідальності винуватця ДТП обмежується різницею між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою, зокрема у випадку недостатності страхової виплати або застосування франшизи.
У цій справі позивач визначив єдиним відповідачем ОСОБА_2 та не порушував питання про залучення страховика співвідповідачем, при цьому матеріали справи не містять установлених судом обставин щодо відмови страховика у виплаті, відсутності в нього обов`язку здійснити страхове відшкодування або того, що розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.
За таких умов висновок суду першої інстанції про покладення на відповідача обов`язку відшкодувати шкоду в повному обсязі є передчасним, оскільки його зроблено без з`ясування меж відповідальності страховика та за відсутності належного складу відповідачів.
Ураховуючи наведене, дослідивши обставини справи в сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції суперечить нормам процесуального закону, а тому відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 374 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч.2, 8 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі задоволення позову - на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема письмовими доказами.
Верховний Суд у постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 зазначив, що склад і розмір витрат на правничу допомогу є предметом доказування у справі. Для підтвердження цих витрат необхідно подати договір про надання правничої допомоги, акт приймання-передачі послуг, платіжні документи та розрахунок витрат. Наявність таких доказів є підставою для їх відшкодування стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Таким чином, Верховний Суд роз`яснив, що перелік доказів витрат на правничу допомогу не є вичерпним, а їх оцінка перебуває у межах дискреції суду.
Верховний Суд у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 виклав правову позицію, згідно з якою витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт перший частини другої статті 137 ЦПК України).
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
З матеріалів справи вбачається, що в апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначив про понесені ним судові витрати у зв`язку з поданням апеляційної скарги, а саме: 1 453,44 грн судового збору та 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до договору про надання правничої допомоги № 106-2025 від 08 вересня 2025 року ОСОБА_2 уповноважив адвоката Зибінську Г. В. представляти його інтереси в Чернігівському апеляційному суді, що підтверджується ордером на надання правничої (правової) допомоги (а.с. 59, 62 зворот).
Згідно з детальним розрахунком робіт від 22 вересня 2025 року орієнтовний перелік робіт та їх вартість становлять 10 000 грн: складення апеляційної скарги та підготовка процесуальних документів, пов`язаних із представництвом інтересів у суді апеляційної інстанції.
Разом із цим, за результатами оцінки розміру судових витрат, понесених ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, з урахуванням критеріїв, визначених частиною четвертою статті 137 та частиною третьою статті 141 ЦПК України, а також беручи до уваги обсяг виконаних адвокатом Зибінською Г.В. робіт (подання апеляційної скарги та відповіді на письмові пояснення), а також результат апеляційного перегляду (задоволення апеляційної скарги), апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу до 5000,00 грн.
Також у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги та скасуванням рішення суду першої інстанції з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 1 453,44 грн судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.
Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, - 
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17 березня 2025 року - скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) 1 453,44 грн судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції та 5 000 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції .
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом 30 днів з дня складення повної постанови. 

Головуючий: Судді: