КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
апеляційне провадження №22-ц/824/7005/2025
справа №759/12815/24

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2025 року                                                                                              м.Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
судді-доповідача       Поліщук Н.В.
суддів                         Верланова С.М., Соколової В.В.
за участю секретаря судового засідання Крисіної В.О.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Стаценком Джамалом Руслановичем, на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Петренко Н.О.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку, відшкодування  моральної шкоди,-
 
встановив:
 
1. Короткий виклад доводів пред`явленого позову.
У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.
Вимоги позову мотивує тим, що згідно наказу (розпорядження) №188 «Про прийняття на роботу» від 01 квітня 1997 року ОСОБА_1 з 01 квітня 1997 року прийнято на роботу до Центральної станції зв`язку Укрзалізниці Державної адміністрації залізничного транспорту України.
15 листопада 2016 року між позивачем, старшим лейтенантом запасу,  та Міністерством оборони України, в особі першого заступника Міністра оборони України - Руснака Івана Степановича, укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу, який відповідно до пункту 3 є строковим та укладеним відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.
Вказує, що всупереч закріплених у законодавстві гарантій, а саме частини 3 статті 119 КЗпП України, позивача наказом (розпорядженням) про припинення трудового договору (контракту) №06/ОС від 16 січня 2017 року звільнено з роботи на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України, у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом, чим порушено трудові гарантії та гарантії оплати праці.
21 січня 2017 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з метою вжиття необхідних дій та відновлення порушених прав, у зв`язку із неможливістю вибути з військової служби для самостійного вирішення питання щодо звільнення.
Командиром військової частини пп НОМЕР_1 капітаном ОСОБА_2 направлено звернення до ГУ Держпраці у Київській області, за результатами розгляду якого листом від 03 березня 2017 року за №44/2410 повідомлено про притягнення філії «Центральна станція зв`язку» ПАТ «Українська залізниця» до адміністративної відповідальності за частиною 7 статті 41 КУпАП: винесення припису про усунення порушень трудового законодавства та накладення штрафу. 
Зазначає, що позивач, перебуваючи на службі та виконуючи свій конституційний обов`язок, з огляду на вчинені всі можливі від нього дії (в обставинах несення військової служби), мав легітимні очікування щодо відновлення його порушених прав, забезпечення дотримання гарантій, передбачених законодавством.
Вказує, що окрім іншого, відповідачем порушено частину 1 статті 47 КЗпП, оскільки  не дотримано вимог імперативної норми трудового законодавства щодо видачі працівнику трудової книжки при звільненні та належного ознайомлення із наказом про звільнення.
Звертає увагу, що філією "Центральна станція зв`язку" ПАТ "Українська залізниця" не лише допущено незаконне звільнення, а й порушено процедуру звільнення.
У зв`язку із незаконним звільненням, позивач має право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розмір якого за розрахунком позивача становить 365 951,52 гривень з розрахунку 265,76 гривень (середньоденна заробітна плата) * 1 377 робочих днів.
Крім цього, з посиланням Закон України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати" вказує, що з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати за період з 17 січня 2017 року по 19 липня 2022 року у розмірі 111 954,88 гривень.
Незаконне звільнення позивача завдало останньому моральної шкоди, розмір якої оцінює 300 000,00 гривень.
Щодо строку звернення до суду із позовом вказує, що позивач не отримував трудову книжку, з наказом про звільнення належним чином не ознайомлювався. З огляду на те, що увесь період, щодо якого виник спір, позивач перебував на військовій службі, не знав про порушення його прав та був об`єктивно позбавлений можливості звернутись до суду за захистом своїх прав.
Мотивуючи наведеним, просить суд:
-          поновити процесуальний строк на звернення до суду з позовом до АТ "Українська залізниця" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди;
-          поновити ОСОБА_1 на посаді електромеханіка дільниці 2 групи адміністративно-господарського відділу Філії "Центральна станція зв`язку" Акціонерного товариства "Українська залізниця";
-          стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" суму середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у розмірі 365 951,52 гривень;
-          стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" суму компенсації у вигляді інфляційних нарахувань у розмірі 111 954,88 гривень;
-          стягнути з Акціонерного товариства Україниська залізниця" моральну шкоду у розмірі 300 000,00 гривень.
2. Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовивши у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач був призваний до лав Збройних Силах України під час часткової мобілізації з 02 лютого 2015 року. 15 листопада 2016 року позивач уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу, який відповідно до пункту 3 є строковим та укладеним відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. Контракт набирає чинності з 25 листопада 2016 року.
Суд зробив висновок, що на момент звільнення ОСОБА_1 з роботи відповідач правомірно видав наказ про його звільнення на підставі пункту 3 частини 1 статті 36 КЗпП України.
Також суд зазначив, що статтею 119 КЗпП України, в редакції яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, гарантувалось збереження місця роботи, посади і середнього заробітку лише працівникам, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.
Твердження позивача про те, що останній з наказом про звільнення належним чином ознайомлений не був, місцевий суд відхилив, вказавши, що таке не відповідає фактичним обставинам справи.
3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Не погодившись з ухваленим рішенням, адвокатом Стаценком Д.Р., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушенням норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Вказує, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення не враховано правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах №264/6124/18, від 11 квітня 2019 року провадження №51-9182км18, від 14 лютого 2018 року провадження 61-4157св18 та №613951св18, від 20 лютого 2018 року провадження 61-4255св18, від 25 квітня 2018 року провадження №61-1664св17, від 21 лютого 2019 року провадження 51-7411км18, від 12 вересня 2019 року у справі №537/430/18.
Судом першої інстанції не наведено мотивів відступу від правових висновків, викладених у наведених вище постановах.
Вказує на помилковість висновків суду першої інстанції про те, що станом на 2016 рік особливого періоду не було, оскільки такий триває з 18 березня 2014 року по теперішній час. Рішення про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.
Посилається застосуванням судом першої інстанції редакції статті 119 КЗпП України, яка не діяла на момент виникнення правовідносин (на день звільнення).
Звертає увагу, що позивачем не заявлено вимогу про визнання протиправним та скасування наказу, оскільки порушення трудового законодавства вже зафіксоване і підтверджене Державною службою з питань праці.
Таким чином, судом першої інстанції зробив висновок про законність звільнення позивача, проте компетентний орган ще у 2017 році визнав такі дії незаконними і зобов`язав роботодавця поновити ОСОБА_1 на посаді.
Мотивуючи наведеним, просить суд рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
4. Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу.
20 лютого 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив АТ "Українська залізниця" на апеляційну скаргу.
В обґрунтування відзиву вказує, що звільнення позивача здійснено правомірно у відповідності до пункту 3 статті 36 КЗпП України.
Зазначає, що згідно останнього Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" особливий період тривав з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року, що свідчить про те, що станом на листопад 2016 року (на момент укладення контракту) особливого періоду не було.
Крім цього, у відповіді військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 (лист від 24 листопада 2016 року №В03ік/2867) застережень про наявність особливого періоду також не вказується.
Вказує, що у пункті 3 контракту про проходження військової служби, укладеного ОСОБА_1 , зазначається, що він є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.
Відповідно до частини 2 статті 23 Закону України «Про військову службу та військовий обов`язок» строки служби за контрактом для осіб офіцерського складу становлять від 1 до 5 років, але у вказаному контракті відповідний строк не вказано.
Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди зазначає, що обставини, на які посилається позивач, є загальними абстрактними твердженнями, а не конкретними фактами, що мають відношення до справи. Позивачем не доведено факту завдання відповідачем моральних страждань та душевних переживань.
Посилається на необґрунтоване посилання позивача на положення статті 625 ЦК України як на підставу стягнення інфляційних втрат, оскільки трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема, можливість стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Звертає увагу, що позивачем пропущено строк звернення до суду щодо поновлення на роботі та стягнення коштів за час вимушеного прогулу.
Мотивуючи наведеним, просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення залишити без змін.
5. Позиція учасників справи.
В судовому засіданні представник відповідача Виростко А.В. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив відмовити у її задоволенні.
Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки не повідомляв.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 травня 2025 року задоволено клопотання адвоката Стаценко Д.Р., який діє в інтересах ОСОБА_1 ,  про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Забезпечено участь представника ОСОБА_1 - адвоката Стаценка Д.Р. в судовому засіданні, призначеному на 28 травня 2025 року об 11 годині 40 хвилини, а також у наступних судових засіданнях у разі їх призначення, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із використанням власних технічних засобів.
Представник позивача адвокат Стаценко Д.Р. в судовому засіданні 24 вересня 2025 року доводи апеляційної скарги підтримав.
Представник позивача адвокат Стаценко Д.Р. у призначений до розгляду справи час після оголошеної в судовому засіданні перерви 29 жовтня 2025 року на 11.50 год на відеоконференцзв`язок не вийшов, у системі наявна позначка "не турбувати".
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їхня неявка не перешкоджає розгляду справи.
6. Позиція суду апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
7. Фактичні обставини справи, установлені судом.
З даних наказу (розпорядження) №188 про прийняття на роботу убачається, що ОСОБА_1 з 01 квітня 1997 року прийнятий на роботу до Центральної станції зв`язку Укрзалізниці Державної адміністрації залізничного транспорту України (а.с. 31).
15 листопада 2016 року між позивачем та Міністерством оборони України, в особі першого заступника Міністра оборони України Руснака Івана Степановича, укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу.
Відповідно до пункту 3 укладеного контракту, такий є строковим та укладеним відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.
Відповідно до пункту 11 контракту, такий набирає чинності з 25 листопада 2016 року (а.с.24-25).
24 листопада 2016 року філія "Центральна станція зв`язку" ПАТ "Українська залізниця" звернулось до ІНФОРМАЦІЯ_1 із листом, у якому вказала, що згідно з приписом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 24 листопада 2016 року №ВОЗіш/431 працівник філії "Центральна станція зв`язку" ПАТ "Укрзалізниця" ОСОБА_1 24 листопада 2016 року повинен вибути до військової частини НОМЕР_1 , як прийнятий на військову службу за контрактом до Збройних Сил України на підставі наказу Міністра оборони України від 15 листопада 2016 року №1077. Для підтвердження гарантій, передбачених частиною 3 статті 119 КЗпП України, у зв`язку з тим, що станом на 24 листопада 2016 року Указу Президента України "Про мобілізацію" не видано, філія просила надати підтвердження щодо прийняття ОСОБА_1 на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації чи наявності станом на 24 листопада 2016 року особливого періоду (а.с. 69).
З даних листа ІНФОРМАЦІЯ_1 №ВОЗік/2864 від 24 листопада 2016 року убачається, що військовий комісаріат щодо дії особливого періоду в Україні зазначив, що днем закінчення особливого періоду є останній день демобілізації, який визначається згідно рішення Президента України, затвердженого Верховною Радою України (а.с. 70).
Згідно даних листа Міністерства оборони України "Щодо особливого періоду" №322/2/8417 від 01 жовтня 2015 року убачається, що Міністерством оборони України опрацьовано звернення щодо надання роз`яснень про те, чи продовжує діяти особливий період в Україні після завершення часткової мобілізації. Зазначено, що скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України "Про демобілізацію" після стабілізації обстановки на сході України (а.с. 71).
Згідно даних наказу (розпорядження) №06/ОС від 16 січня 2017 року електромеханіка дільниці 2 групи адміністративно-господарського відділу ОСОБА_1 16 січня 2017 року звільнено на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України (а.с.23).
Згідно даних листа №29/85 від 16 січня 2017 року та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення за трек№0103041596647 убачається, що філією "Центральна станція зв`язку" ПАТ "Українська залізниця" з метою ознайомлення ОСОБА_1 із наказом №06/ОС від 16 січня 2017 року на адресу в/ч НОМЕР_2 направлено оригінал та копію наказу №06/ОС від 16 січня 2017 року, роз`яснено про необхідність отримання трудової книжки або повідомити адресу пересилки засобами поштового зв`язку. Лист отримано адресатом  19 січня 2017 року (а.с. 73-74).
21 січня 2017 року позивач звернувся до командира в/ч пп НОМЕР_1 із заявою, у якій зазначив, що йому стало відомо про його звільнення за місцем роботи у підприємстві філії "Центральна станція зв`язку "ПАТ Українська залізниця". Просив вжити необхідних заходів реагування у межах повноважень командира в/ч з метою відновлення порушених прав ОСОБА_1 (а.с. 22).
З даних листа Головного управління Держпраці у Київській області №44/2410 від 03 березня 2017 року убачається, що посадовою особою Головного управління Держпраці у Київській області 01 березня 2017 року проведено позапланову перевірку додержання законодавства про працю в філії "Центральна станція зв`язку "ПАТ "Українська залізниця".
Перевіркою установлено, що в порушення вимог частини 3 статті 119 КЗпП України за працівником, прийнятим на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення не зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на Комунальному закладі "Концертний заклад культури "Київський академічний муніципальний духовий оркестр" (як в оригіналі) (а.с. 41).
З даних довідки про проходження військової служби ОСОБА_1 убачається, що позивач з 15 листопада 2016 року по теперішній час перебуває на службі у Збройних Силах України. З 22 вересня 2022 року займає посаду заступника командира стрілецької роти з морально-психологічного забезпечення стрілецького батальйону НОМЕР_3 окремої мотопіхотної бригади ОК " ІНФОРМАЦІЯ_2 ". Дату видачі цієї довідки не зазначено  (а.с. 39).
8. Мотиви, якими керується колегія суддів апеляційного суду та застосовані норми права.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 36 КЗпП України в редакції, яка діяла на момент звільнення позивача (16 січня 2017 року), унормовано, що підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
Відповідно до статті 119 КЗпП України в редакції, яка діяла на момент звільнення позивача (16 січня 2017 року), на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.
Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Гарантії, визначені у частині 3 цієї статті, зберігаються за працівниками, які під час проходження військової служби отримали поранення (інші ушкодження здоров`я) та перебувають на лікуванні у медичних закладах, а також потрапили у полон або визнані безвісно відсутніми, на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після їх звільнення з військової служби у разі закінчення ними лікування в медичних закладах незалежно від строку лікування, повернення з полону, появи їх після визнання безвісно відсутніми або до дня оголошення судом їх померлими.
Висновки суду першої інстанції в тій частині, що згідно положень статей 36, 119 КЗпП України гарантовано збереження робочого місця працівникам, призваних на війському службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, є помилковим, оскільки на час звільнення позивача стаття 119 КЗпП України такого обмеження не містила, а пункт 3 частини 1 статті 36 КЗпП України згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» (Відомості Верховної Ради (ВВР), 2015, № 30, ст.273) від 14 травня 2015 року, який набув чинності 11 червня 2016 року, викладено у наведеній апеляційним судом вище редакції.
Отже, судом першої інстанції застосовано положення пункту 3 частини 1 статті 119 КЗпП України у редакції, що втратила чинність на момент звільнення позивача.
Щодо висновків суду першої інстанції про те, що станом на листопад 2016 року (на момент укладення контракту) особливого періоду не було, колегія суддів зазначає про таке.
Статтею 1 Закону України від 06 грудня 1991 року №1932-XII «Про оборону» встановлено, що особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Відповідно до статті 1 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Особливий період в Україні діє з моменту оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» та буде закінченим з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
Згідно із роз`ясненнями Міністерства оборони України, викладеними у листах №322/2/8417 від 01 жовтня 2015 року, № 316/1/906 від 20 жовтня 2016 року «Щодо дії особливого періоду», скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України. Зогляду на зміст заходів мобілізації та демобілізації, визначених Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», закінчення заходів мобілізації без прийняття рішення щодо проведення демобілізації, не припиняє особливий період.
На час звільнення позивача та розгляду справи в суді першої інстанції Президент України рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу та про демобілізацію не приймав.
Аналогічні висновки щодо дії особливого періоду викладені у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 131/1449/16-ц (касаційне провадження № 61-4157св18); від 14 лютого 2018 у справі № 727/2187/16-ц (касаційне провадження № 61-3951св18); від 20 лютого 2018 року у справі № 640/4439/16-ц (касаційне провадження № 61-4304св18); від 21 лютого 2018 року у справі № 211/1546/16-ц (касаційне провадження N 61-4255св18); від 25 квітня 2018 року у справі № 205/1993/17-ц (касаційне провадження № 61-1664св17).
За установлених обставин, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.
Колегія суддів погоджується із доводами позивача в тій частині, що звільнення здійснено із порушенням статті 119 КЗпП України, відтак висновки суду першої інстанції в частині законності звільнення позивача є помилкові.
Разом з цим, колегія суддів звертає увагу на таке.
Згідно статті 233 КЗпП України в редакції, яка діяла на момент звільнення позивача (16 січня 2017 року), унормовано, зокрема, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк.
У трудових спорах має застосовуватися добросовісність обох сторін (див.: постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року у cправі № 910/17459/20), а суд застосовує правові норми, у тому числі норми трудового права, з урахуванням принципу розумності та справедливості (див.: пункт 36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі  № 201/13239/15-ц (провадження № 14-75цс22)), і судовий розгляд має бути справедливим (пункт 36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 170/129/21, провадження № 14-97цс22), а також результат тлумачення норм має бути розумним (див.: пункти 42-44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження  № 14-182цс21), пункт 7.33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 911/1278/20, (провадження № 12-33гс22)).
У постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц, від 14 липня 2021 року у справі № 761/28934/18 вказано, що «строки звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами КЗпП України. Зазначені строки звернення до суду застосовуються виключно щодо спорів, які за своєю юридичною природою належать до трудового права. Так, частина перша статті 233 КЗпП України підтверджує визнання тримісячного строку як загального строку для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівників. Разом з тим виняток ця стаття встановлює для спорів про звільнення. Спір про звільнення - це спір за заявою про поновлення на роботі. Для звернення з позовами про поновлення на роботі встановлено місячний строк. Повторюючи загальне правило про те, що строк для звернення обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, стаття 233 КЗпП України конкретизує це правило стосовно звільнення працівника. В цьому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки із записом про звільнення. Встановлені статтею 233 КЗпП України строки не перериваються і не зупиняються та застосовуються незалежно від заяви сторін. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку».
Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 03 квітня 2024 року у справі № 593/1164/21, провадження № 61-12850св23.
Згідно статті 234 КЗпП України в редакції, яка діяла на момент звільнення позивача (16 січня 2017 року) і до 19 липня 2022 року, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
З 19 липня 2022 року діє редакція статті 234 КЗпП України, згідно якої  у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.
У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначатися в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, є ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.
Верховний Суд у постанові від 15 серпня 2023 року у справі № 947/16805/20 (провадження № 61-11817св23) вказував, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення.
Подібні за змістом правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі № 607/10843/22 (провадження № 61-14209св23).
Колегія суддів звертає увагу  на те, що у трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у cправі № 910/17459/20.
Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки: в залежності від того, яка з цих подій відбулася раніше.
Отже, для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. 
У справі, що переглядається колегією суддів, установлено, що філією "Центральна станція зв`язку" ПАТ "Українська залізниця" з метою ознайомлення ОСОБА_1 із наказом №06/ОС від 16 січня 2017 року на адресу в/ч НОМЕР_2 засобами поштового зв`язку направлено лист №29/85 від 16 січня 2017 року (рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за трек №0103041596647), до якого додано оригінал та копію наказу №06/ОС від 16 січня 2017 року, роз`яснено про необхідність отримання трудової книжки або повідомлення адреси пересилки засобами поштового зв`язку. Лист отримано адресатом  19 січня 2017 року (а.с. 73-74).
21 січня 2017 року позивач звернувся до командира в/ч пп НОМЕР_1 із заявою, у якій зазначив, що йому стало відомо про його звільнення за місцем роботи у підприємстві філії "Центральна станція зв`язку "ПАТ Українська залізниця". Просив вжити необхідних заходів реагування у межах повноважень командира в/ч з метою відновлення порушених ОСОБА_1 прав.
Аналіз обставин справи свідчить про те, що позивач, подаючи 21 січня 2017 року заяву до командира в/ч пп НОМЕР_1 , отримав направлені філією "Центральна станція зв`язку" ПАТ "Українська залізниця" документи та відповідно був обізнаний про своє звільнення.
Отже, з моменту отримання листа №29/85 від 16 січня 2017 року почав перебіг строк, установлений статтею 233 КЗпП України.
Відповідно до пункту 4.2 розділу 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №110 від 17 серпня 1993 року, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.
Отримавши оригінал та копію наказу №06/ОС від 16 січня 2017 року, позивач не повідомив роботодавця про згоду на пересилання трудової книжки поштою та особисто не з`явився.
З даних позовної заяви убачається, що така подана до суду 19 червня 2024 року засобами Електронного суду, тобто через 7 років 5 місяців 1 день (2709 днів) з дня отримання листа №29/85 від 16 січня 2017 року,  до якого додано оригінал та копію наказу №06/ОС від 16 січня 2017 року.
Позивач зазначає, що не мав об`єктивної можливості звернутись до суду у зв`язку із постійним перебуванням на військовій службі та відсутністю можливості відлучатися із місця служби за власним бажанням.
Надаючи оцінку цим доводам щодо поважності пропуску звернення до суду з позовом, колегія суддів зазначає, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження неможливості звернення до суду із позовом протягом 7 років 5 місяців.
Доводи позивача з  посиланням на факт перебування на військовій службі, колегія суддів відхиляє, оскільки сама по собі служба у Збройних Силах України не свідчить про неможливість звернення до суду із позовом за захистом своїх прав.
Поважними причинами пропуску строку є ті причини, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що має намір звернутися з позовом, пов`язані із дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами.
Доказів наявності таких причин позивачем не надано.
Посилання позивача на те, що йому не було відомо про потребу у зверненні до суду за захистом своїх прав, оскільки він мав переконання щодо належного виконання посадовими особами відповідача вимог законодавства, апеляційний суд уважає необґрунтованими, оскільки недбалість або пасивна поведінка позивача не можуть бути підставою для поновлення строку звернення до суду.
Суд зазначає, що особа повинна виявляти розумну уважність та обачність у реалізації своїх прав, а незнання закону чи сподівання на правомірну поведінку іншої сторони не звільняють її від необхідності вчасно реагувати на можливі порушення.
Доводи позову та апеляційної скарги в тій частині, що ГУ Держпраці у Київській області притягнуто філію «Центральна станція зв`язку» ПАТ «Українська залізниця» до адміністративної відповідальності за частиною 7 статті 41 КУпАП. винесено припис про усунення порушень трудового законодавства та накладення штрафу, апеляційний суд відхиляю, оскільки таких доказів матеріали справи не містять.
Суд першої інстанції на викладене увагу не звернув, не надав оцінку доводам позивача щодо строків звернення до суду із цим позовом та зробив помилковий висновок про відмову у задоволенні позову з підстав необґрунтованості позовних вимог.
Оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду із позовом, у задоволенні позову слід відмовити саме з цих підстав.
Щодо посилань скаржника на постанови Верховного Суду, апеляційний суд зазначає, що наведені в цих постановах висновки не є застосовними до цієї справи, оскільки ухвалені за інших установлених обставин.
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову, проте помилився з мотивами, що є підставою для зміни мотивувальної частини судового рішення.
За таких обставин, відповідно до статті 376 ЦПК України  рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року слід змінити, виклавши мотивувальну частину судового рішення в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Стаценком Джамалом Руслановичем, задовольнити частково.
 
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину судового рішення в редакції цієї постанови.
 
В іншій частині рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
Повну постанову складено  09 грудня  2025 року.

Суддя-доповідач                                                      Н.В. Поліщук

Судді                                                                         С.М. Верланов

В.В. Соколова