ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/188/26	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №695/4669/23 Категорія: 307000000  	Степченко М.Ю. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 січня 2026 року м. Черкаси 

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

суддя-доповідач	Фетісова Т. Л. 	
судді	Сіренко Ю. В., Карпенко О.В.	
секретар 	Івануса А. Д.	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника позивача адвоката Пилипенка Р. Б. на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 03.09.2025 (повний текст складено 12.09.2025, суддя в суді першої інстанції Степченко М. Ю.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до малолітньої ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 , про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, 

в с т а н о в и в:

у листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, яким просила встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю на час відкриття спадщини зі своїм сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 .
Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер син позивача ОСОБА_4 . Будучи спадкоємцем першої черги, позивач вважає, що прийняла спадщину, оскільки проживала разом зі спадкодавцем однією сім`єю з 28.10.1983 і по день його смерті без реєстрації, так як син був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 у будинку рідної сестри.
Після смерті сина залишилась не успадкована 1 / 3 частина квартири по АДРЕСА_1 , де проживає позивач та має також свою частку у праві власності.
Звернувшись до нотаріальної контори, позивач дізналася про те, що необхідно встановити факт спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, оскільки померлий на час смерті був зареєстрований за іншою адресою, що обумовило звернення з позовом у цій справі до суду.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 03.09.2025 в задоволенні позову відмовлено з посиланням на те, що позивач не довела, що вона зі спадкодавцем були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, визначені ч.2 ст.3 СК України. Наявність лише кровного споріднення позивача зі спадкодавцем, проживання в одній квартирі, співвласником якої являються позивач та спадкодавець, не може свідчити про наявність в них статусу сім`ї. 
Також місцевий суд зазначив, що позивачем не доведено підстав для захисту спадкових прав позивача, передбачених ст. 1264 ЦК України для спадкоємця четвертої черги спадкування (особа, яка проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини), а саме факту наявності сімейних відносин між позивачем та спадкодавцем.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача адвокат Пилипенко Р. Б. 17.11.2025 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про задоволення позовних вимог. 
Вказав, що надані позивачем докази достовірно підтверджують наявність сімейних відносин між позивачем та спадкодавцем, зокрема, щодо спільного побуту та взаємних витрат на утримання спільного майна. Та обставина, що спадкодавець зареєстрований за іншою адресою не може перешкоджати встановленню дійсності фактичного спільного проживання позивача з сином на момент його смерті.
У відзиві на апеляційну скаргу сторона відповідача проти її вимог заперечувала, вказавши на правильність вирішення спору судом першої інстанції.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого повторно 07.10.2015, позивач ОСОБА_1 являється матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 23.12.2020 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Золотоноша Черкаської області.
Відповідно до копії свідоцтва на право власності на житло від 22.12.1997 ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 належить на праві спільної сумісної власності квартира за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до довідки №116 від 15.11.2022, виданої головою квартального комітету м. Золотоноша №1, ОСОБА_4 проживав за адресою: АДРЕСА_1 , від народження до дня смерті. 
Після його смерті ОСОБА_1 вступила в управління спадковим майном.
На запит суду була надана копія спадкової справи після померлого ОСОБА_4 , з якої вбачається, що спадкова справа була заведена 12.01.2021 на підставі претензії КС «Кредит-Союз».
Згідно довідки виконавчого комітету Золотоніської міської ради від 03.11.2022 №1542, що міститься в матеріалах спадкової справи, ОСОБА_4 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . На день його смерті там були зареєстровані: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 
04.11.2022 державний нотаріус першої Золотоніської державної нотаріальної контори відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 , оскільки ОСОБА_1 не надала доказів прийняття спадщини після смерті сина, не подала заяву про прийняття спадщини в установлений законодавством строк, а також не проживала разом зі спадкодавцем на день його смерті.
Допитані судом свідки з боку позивача : ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 вказали, що покійний ОСОБА_4 проживав разом з своєю матір`ю в належній їм обом на праві власності квартирі, у якій він і помер. 
Свідок відповідача ОСОБА_12 вказала, що раніше ОСОБА_4 зустрічався із ОСОБА_13 , її подругою, вони їздили разом за кордон, однак які між ними стосунки були перед його загибеллю- свідку невідомо.
Стверджуючи про необхідність захисту прав позивача у справі на спадкове майно (частку квартири, яка належала спадкодавцеві), позивач звернулася із позовом у цій справі з вимогами про встановлення факту спільного проживання позивача ОСОБА_1 однією сім`єю на час відкриття спадщини зі своїм сином ОСОБА_4 .
Правовідносини, наявні між сторонами справи на підставі вищевикладених фактичних обставин, мають таке правове регулювання.
Спір у справі виник з приводу захисту позивачем свого права на спадкування за законом, а саме права власності на спадкове майно у вигляді частки квартири, для чого, за аргументами позивача, їй слід встановити факт спільного проживання зі спадкодавцем.
Підставою своїх позовних вимог позивач зазначає наявність у неї, як спадкоємця першої черги після смерті сина, права на спадкування 1 / 3 частини квартири по АДРЕСА_1 .
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. 
Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
У силу частин першої, другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Згідно з п.п. 4.10. п. 4 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена.
Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. У такому випадку вказані обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Згідно роз`яснень, викладених у п.п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові ВС від 12.04.2022 у справі № 175/2730/20.
У постанові ВС від 10.01.2019 у справі № 484/747/17 зазначено про те, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені ч. 3 ст. 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. 
Враховуючи вказане вище правове регулювання, апеляційний суд констатує, що з матеріалів справи вбачається, що до складу спадщини, яка відкрилася після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 (сина позивача) увійшла 1/3 частини квартири по АДРЕСА_1 , та іншим співвласником вказаної квартири є позивач ОСОБА_1 .
При цьому, позивач, як мати, є спадкоємцем першої черги щодо вказаної спадщини в силу приписів статті 1261 ЦК України.
Апеляційний суд приймає до уваги, що факт реєстрації місця проживання особи сам по собі не може спростовувати фактичне проживання цієї ж особи за іншою адресою у житловому приміщенні, частка в якому належить цій особі на праві приватної власності, якщо надано відповідні докази.
З матеріалів даної справи вбачається, що позивачем у справі доведено факт того, що вона проживала на час відкриття спадщини зі своїм сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в одному житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , що стороною відповідача фактично не заперечується. Відповідачем заперечується саме той факт, що на момент смерті спадкодавця його відносини з позивачем носили характер сімейних, оскільки вони не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету тощо. 
Ураховуючи, що позивач, як мати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за вимогами статті 1261 ЦК України апріорі є спадкоємцем лише першої черги, встановлення судом вказаного факту є достатнім для захисту її спадкових прав, і в силу цього не може бути віднесена судом до інших черг спадкування в залежності від того вела вона із своїм сином спільне господарство та спільний бюджет чи ні, та свідчить про реалізацію цим спадкоємцем свого права на прийняття спадщини у спосіб, передбачений ч.3 ст.1268 ЦК України.
Тому апеляційний суд вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що позивач не довела наявності сімейних відносин зі спадкодавцем, що потрібне за вимогами ст. 1264 ЦК України для спадкоємця четвертої черги, оскільки у даному випадку такі відносини між матір`ю та сином презюмуються в силу закону та позивач є спадкоємцем першої черги щодо спадщини свого сина без потреби доведення наявності будь-яких інших фактів щодо сімейного характеру відносин між такими особами.
При цьому матеріали справи свідчать, що право на прийняття спадщини позивачем реалізовано у спосіб, визначений ч.3 ст.1268 ЦК України, а саме шляхом проживання на час відкриття спадщини разом зі спадкодавцем та відсутності заяви про відмову від спадщини, поданої у встановленому законодавством порядку. 
Отже судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права - ст. 1264 ЦК України, яка на правовідносини у даній справі не поширюється.
Далі, з аналізу постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18 можна прийти до висновку про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Отже суд повинен тлумачити позовні вимоги відповідно до мети позивача, а не лише буквально. 
Тому апеляційний суд вважає неефективними вимоги позивача про необхідність встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем (сином ОСОБА_4 ) саме однією сім`єю на час відкриття спадщини, оскільки зазначена обставина не стосується можливості спадкування спадкоємцем першої черги відповідного спадкового майна у разі прийняття спадщини, як за обставин цієї справи.
Відтак слід відхилити аргументи скаржника про те, що у справі наявні докази щодо сімейних відносин між позивачем та спадкодавцем, зокрема, щодо спільного побуту та взаємних витрат на утримання спільного майна, адже вони не мають значення для забезпечення ефективного захисту прав позивача, вимоги якої спрямовані на підтвердження її прав на спадкове майно у спосіб доведення прийняття спадщини як спадкоємця першої черги.
Сам факт проживання на час відкриття спадщини зі спадкодавцем є достатнім для забезпечення реалізації права особи на спадщину, як спадкоємця першої черги, та додаткового підтвердження наявності спільного побуту та взаємних прав та обов`язків між спадкодавцем та спадкоємцем, що необхідне для спадкоємців четвертої черги, за таких обставин не потрібне. 
Та обставина, що спадкодавець зареєстрований за іншою адресою не може перешкоджати встановленню дійсності фактичного спільного проживання позивача саме разом із сином на момент його смерті.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 03.09.2025 у даній справі належить скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права - ст. 1264 ЦК України, та ухвалити постанову про часткове задоволення позовних вимог. 
Відтак подана апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.
На підставі положень ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій у сумі 2889,80 грн слід стягнути з відповідача на користь позивача у зв`язку із задоволенням позовних вимог про встановлення факту спільного проживання.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 

у х в а л и в :

апеляційну скаргу – задовольнити частково.
Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 03.09.2025 у даній справі – скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до малолітньої ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 , про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини – задовольнити частково.
Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини зі своїм сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з малолітньої ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій у сумі 2889,80 грн.
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 у даній справі – відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 08.01. 2026.

Суддя-доповідач   

Судді