ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9823/25 Справа № 202/23387/13-ц 	  	Головуючий у першій інстанції:  Бєсєда Г. В. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого –                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                 Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.,
за участю секретаря                 Марченко С.Ю., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпра у складі судді Бєсєди Г.В. від 25 липня 2025 року по справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до Акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, – 

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з даним позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеного кредитного договору №KRKRAU07551609 від 15.05.2007 року, ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 65545,64 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14.05.2014. Відповідач ОСОБА_1 порушив умови кредитного договору стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користуванням кредитними коштами відсотків, у зв`язку з чим станом на 27.03.2013 утворилась заборгованість у розмірі 153166, 72 грн, з яких 22598,56 грн – заборгованість за кредитом, 61531,95 грн – заборгованість по процентам за користування кредитом, 3162,40 грн – заборгованість по комісії за користуванням кредитом, 65873,81 грн – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Вимоги до відповідача ОСОБА_1 , що випливають зі вказаного договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ "А-Банк" договору поруки на суму 10000,00 грн. Тому позивач просив стягнути на свою користь з ОСОБА_1 суму заборгованості у розмірі 143166,72 грн., а солідарно з відповідачів 10000 грн. 
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпра від 25 липня 2025 року в задоволенні позову відмовлено. 
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позову. 
Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується матеріалами справи. Від ОСОБА_1 надійшла заява від 25.11.2025 про розгляд справи за його відсутності. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення та частковим закриттям провадження у справі, виходячи з наступного. 
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 15.05.2007 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (змінено найменування на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк) та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №KRKRAU07551609, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 65545,63 гривень на купівлю автомобіля, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14.05.2014 року (а.с. 99-101 т.1). 
З метою забезпечення виконання ОСОБА_1 грошових зобов`язань за кредитним договором №KRKRAU07551609, 20.10.2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ПАТ "А-Банк" було укладено договір поруки №167, згідно якого розмір відповідальності поручителя перед кредитором обмежується сумою 10000,00 грн (а.с. 95, 97 т.1). 
Також установлено, що заочним рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27.09.2011 у справі №2-1311/2011 задоволено позовні вимоги  ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 . В рахунок погашення заборгованості за договором №KRKRAU07551609 від 15.05.2007 в сумі 75 108 гривень - звернуто стягнення на предмет застави автомобіль автомобіль Деу, модель Ланос ТF69Х, рік випуску 2007, тип ТЗ: легковий седан-В, №кузова/шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 ), шляхом продажу вказаного автомобіля публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (а.с. 203-204 т.1). 
Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, вказане вище заочне рішення не оскаржувалось та набрало законної сили 04.11.2011 (а.с. 203-204 т.1). 
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором №KRKRAU07551609 від 15.05.2007, станом на 27.03.2013 позивачем нарахована заборгованість у загальному розмірі 153166,72 грн, з якої 22598,56 грн – заборгованість за кредитом, 61531,95 грн. – заборгованість по процентам за користування кредитом, 3162,40 грн. – заборгованість по комісії за користуванням кредитом, 65873,81 грн. – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (а.с. 87-93 т.1). 
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. 
Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
Крім того, згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. 
Разом з тим, згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. 
Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 
Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 (провадження №14-10 цс 18) від 28 березня 2018 року. У постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду не встановила підстав для відступу від зазначених висновків (пункт 108 постанови). 
Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, станом на 21.10.2010 заборгованість за кредитним договором №KRKRAU07551609 від 15.05.2007 (в рахунок якої банк просив звернути стягнення на автомобіль у справі №2-1311/2011) становила: 33545,16 грн - тіло кредиту, 10109,20 грн - прострочене тіло кредиту, 21418,03 грн - відсотки за користування кредитом, комісія - 1200,84 грн, пеня - 8992,00 грн (а.с. 90 т.1). 
Таким чином, судом встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк», звернувшись 03.03.2011 до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави (у цивільній справі №2-1311/2011) в рахунок погашення заборгованості за договором №KRKRAU07551609 від 15.05.2007 в сумі 75108,00 грн (що сформувалась станом на 21.10.2010), вимагав дострокового повернення кредиту, чим змінив строк виконання основного зобов`язання, який настав 03.03.2011 року. 
Тому припинилось право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також комісію та пеню за межами строку кредитування після 03.03.2011.
Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 квітня 2023 року у справі №522/16447/15, в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 (провадження №14-10 цс 18) від 28 березня 2018 року. 
Приймаючи до уваги зміну банком строку остаточного повернення кредиту шляхом звернення 03.03.2011 року з позовом про звернення стягнення на предмет застави у цивільній справі №2-1311/2011, – колегія дійшла висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 нарахованих відсотків за користування кредитом, комісії та пені, що сформувались у період з 04.03.2011 по 27.03.2013 (у межах заявлених позовних вимог), за межами строку кредитування. 
Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості, нараховані за кредитним договором №KRKRAU07551609 від 15.05.2007 у межах строку кредитування по 03.03.2011 відсотки становлять - 26909,04 грн, комісія - 1500,39 грн, пеня - 14003,30 грн (а.с. 91 т.1). 
Разом з тим, статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна позовна давність в один рік встановлено п.1 ч.2 ст.258 ЦК України відносно неустойки.
Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина 1 статті 259 ЦК України). 
Згідно із ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. 
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 
Відповідачем до ухвалення місцевим судом рішення було подано заяву про застосування позовної давності, яка викладена у заяві про перегляд заочного рішення (а.с.1-9 т.1). 
Оскільки за кредитним договором №KRKRAU07551609 від 15.05.2007 року встановлено окремі зобов`язання, які встановлюють обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. 
У пункті 7.1 кредитного договору №KRKRAU07551609 від 15.05.2007року також погоджено періодом сплати вважати період з “15” по “19” число кожного місяця; погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця починаючи з наступного місяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 1035,66 грн для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди (а.с. 101 т.1). 
Встановлено, що останній платіж на погашення боргу за кредитним договором від №KRKRAU07551609 від 15.05.2007 року (до пред`явлення позову) було внесено 24.03.2009 року на суму 879,34 грн, що підтверджується випискою з особового рахунку та розрахунком заборгованості. 
З даним позовом до суду АТ КБ "ПриватБанк" звернулось у квітні 2013 року (а.с. 117 т.1). 
Враховуючи, що умовами кредитного договору №KRKRAU07551609 від 15.05.2007 року позичальник мав виконувати зобов`язання з повернення кредиту та зі сплати процентів по 19 число кожного місяця впродовж строку кредитування, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. 
Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. 
Зазначений правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Виходячи з викладеного, встановивши подання відповідачем заяви про застосування строку позовної давності; враховуючи, що умовами кредитного договору позичальник мав виконувати зобов`язання з повернення кредиту та зі сплати процентів по 19 число кожного місяця впродовж строку кредитування, тому початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення; встановивши сплату позичальником останнього платежу 24.03.2009 (останнє переривання строку позовної давності) та звернення до суду з даним позовом у квітні 2013 року, - колегія дійшла висновку про сплив трирічного та річного (щодо пені) строків позовної давності відносно вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за щомісячними платежами, строк оплати яких настав до 01.05.2010 року (загальний трирічний строк) та до 01.05.2012 (спеціальний річний строк відносно пені). 
У зв`язку з цим, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині нарахованої банком заборгованості по відсоткам, комісії, що сформувалась до 01.05.2010, у зв`язку з пропуском без поважних причин строків позовної давності. 
Також відсутні підстави для стягнення з відповідача пені, що нарахована по 03.03.2011 (з урахуванням зміненого строку кредитування), в сумі 14003,30 грн, адже з позовом про її стягнення банк звернувся лише у квітні 2013 року, тобто пропустив річний (спеціальний) строк позовної давності. 
Як зазначалось вище, АТ КБ «ПриватБанк» 03.03.2011 зверталось до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави (№2-1311/2011), який було задоволено. 
Варто розмежовувати вимоги про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Переривання загальної позовної давності за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням не перериває перебігу загальної позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки і навпаки (близький за змістом висновок див. у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 26 січня 2022 року у справі №442/7773/17, від 28 вересня 2022 року у справі №754/16764/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року у справі №201/15310/16, від 30 червня 2022 року у справі №947/25785/19, від 19 жовтня 2022 року у справі №712/19272/12, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року у справі №205/2480/19, від 2 листопада 2022 року у справі №344/19567/19, від 1 лютого 2023 року у справі №522/9497/14-ц).
Такі висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 14 червня 2023 року у справі №755/13805/16-ц. 
У вказаній вище постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від протилежного висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №423/1642/15-ц, про те, що подання позову про звернення стягнення на предмет іпотеки перериває позовну давність за вимогою про стягнення заборгованості за основним зобов`язанням. 
Отже, пред`явлення АТ КБ «ПриватБанк» 03.03.2011 позову до позичальника про звернення стягнення на предмет застави (автомобіль) у справі №2-1311/2011 не перервало позовну давність за вимогами банку до  ОСОБА_1 у даній справі про стягнення заборгованості за щомісячними платежами по основному зобов`язанню (кредитному договору).
Судом також установлено, що у період з 03.03.2011 (змінений строк виконання зобов`язання у повному обсязі) на погашення заборгованості за кредитним договором №KRKRAU07551609 від 15.05.2007 було внесено 07.02.2013 року 44000,00 грн від реалізації заставного майна (автомобіля), а також 15.09.17 - 15,18 грн, 06.11.17 - 86,08 грн, 07.12.17 - 77,46 грн, 15.01.18 - 98,94 грн, що підтверджується наданою банком випискою з особового рахунку (а.с. 205-210 т.1). 
Положеннями пункту 3.3 кредитного договору №KRKRAU07551609 від 15.05.2007 року встановлено, що кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості за кредитним договором, насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків банку згідно з пп. 2.2.9, 2.3.8 цього договору, далі - пені згідно з розділом 4 цього Договору, далі - простроченої комісії за кредитом, далі - простроченої винагороди, далі - прострочених відсотків, далі - простроченої заборгованості за кредитом, частина суми, що залишилася (у тому числі сума, надана позичальником понад суму щомісячного платежу), направляється на погашення заборгованості за кредитом (якщо інше не передбачена п. 6.8), далі - комісії, далі - винагороди, далі - відсотків, далі - кредиту. Остаточне погашення заборгованості за кредитом здійснюється не пізніше дати закінчення терміну користування кредитом, зазначеному в п. 7.1 договору. Сума остаточного погашення заборгованості може відрізнятися від суми щомісячного платежу (а.с. 100 т.1). 
Враховуючи положення зазначеного вище пункту кредитного договору щодо черговості погашення складових кредитної заборгованості, отримана від реалізації автомобіля сума та сплачені кошти (які частково безпідставно були зараховані банком на погашення штрафів та інших платежів, нарахованих за межами строку кредитування) спочатку зараховуються на погашення заборгованості за комісією - 705,39 грн, далі на погашення відсотків за користування кредитом - 12286,00 грн, далі на погашення простроченого тіла кредиту - 7803,62 грн, а залишок на заборгованість по тілу кредиту в сумі 1803,55 грн. 
Таким чином, заборгованість відповідача перед банком, станом 27.03.2013 (з урахуванням зміненого строку кредитування по 03.03.2011 року), а також суми коштів, що отримана банком від реалізації заставного майна та погашень після подання позову, складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 12991,39 грн. 
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, колегія дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з  ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором №KRKRAU07551609 від 15.05.2007 року, станом на 27.03.2013, по тілу кредиту в сумі 12991,39 грн. 
Зазначена вище заборгованість підтверджується наявним у справі розрахунком заборгованості, який є арифметично правильним та не спростований позичальником, а також випискою з особового рахунку. 
На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, не перевірив розмір заборгованості, з урахуванням зміни строку виконання основного зобов`язання (кредитування), дійшовши передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в повному обсязі. 
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду) передбачав, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, зокрема, з цивільних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (частина перша статті 15 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду)).
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-який спір з цивільних правовідносин, в якому хоча б одна зі сторін, зазвичай, є фізичною особою, якщо його вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Господарський процесуальний кодекс України (далі - ГПК України) (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду) встановлював юрисдикцію господарських судів у вирішенні, зокрема, спорів, що виникають при виконанні господарських договорів, крім: спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин і віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів (пункт перший частини другої статті 12 ГПК України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду)).
Згідно зі статтею 20 ГПК України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду) сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу. Позивачами є підприємства та організації, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є підприємства та організації, яким пред`явлено позовну вимогу.
Частиною першою статті 1 ГПК України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Для віднесення справи до господарської юрисдикції суду необхідно визначити, чи правовідносини та спір є господарськими. Зокрема, господарський спір підвідомчий господарському суду за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин і спору про право, що з цих відносин виникає; наявність у законі норми, що передбачала би вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що передбачала би вирішення такого спору судом іншої юрисдикції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 1 жовтня 2019 року у справі №911/2034/16).
Стаття 16 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду) не допускала об`єднання в одне провадження вимог, які слід розглядати за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Тобто цей припис унеможливлював розгляд в одному провадженні вимог, які за предметом належали до юрисдикції різних судів.
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша та друга статті 554 ЦК України).
Враховуючи суб`єктний склад учасників спору, на вимоги банку до юридичної особи-поручителя, заявлених за правилами ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, поширювалася юрисдикція господарських судів.
Аналогічний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 червня 2021 року у справі №202/781/14-ц (провадження №14-356цс19). 
Однією з підстав для закриття провадження у справі є те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України). 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України») суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. 
Отже, рішення місцевого суду в частині вирішення позовних вимог банку до юридичної особи-поручителя ПАТ «Акцент-Банк» підлягає скасуванню, а провадження у справі в цій частині - закриттю. 
За положеннями ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За змістом ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч. 10 ст. ст. 141 ЦПК України). 
Приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог, на  ОСОБА_1  покладаються судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору за подання позовної заяви (1531,67 грн) та апеляційної скарги (2297,50 грн) пропорційно задоволеним позовним вимогам (9,07%) в сумі 347,31 грн (а.с. 113-114 т.1, а.с. 4 т.2). 
На позивача покладаються судові витрати у вигляді сплаченого відповідачем судового збору при поданні заяви про перегляд заочного рішення (568,80 х 0,8 = 429,44 грн), пропорційно залишеним без задоволення вимогам (90,93%) в сумі 390,49 грн (а.с. 25 т.1). 
Таким чином, колегія дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» (сторона, на яку покладено більшу суму судових витрат) різницю сум на користь  ОСОБА_1 у розмірі 43,18 грн (390,49 грн - 347,31 грн). 
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог та частковим закриттям провадження у справі. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» – задовольнити частково. 
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпра від 25 липня 2025 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задовольнити частково. 
Стягнути з  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за кредитним договором №KRKRAU07551609 від 15.05.2007 року, станом на 27.03.2013, по тілу кредиту в сумі 12991 (дванадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто одна) грн 39 коп. 
У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення заборгованості з  ОСОБА_1  в іншій частині – відмовити. 
Провадження у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором – закрити. 
Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати у розмірі 43 (сорок три) грн 18 коп. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 
Повний текст постанови складено 05 грудня 2025 року. 

Головуючий                                                                Т.П. Красвітна

Судді                                                                        В.С. Городнича
                                                                               
                                                                               М.Ю. Петешенкова