ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 листопада 2025 року
м. Київ
справа № 233/2245/22
провадження № 51-5006км24 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого                                     ОСОБА_1 ,
суддів                                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,                                                                                                    
засудженого                                    ОСОБА_5 ,
захисника                                         ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
прокурора                                         ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_8 та прокурора ОСОБА_9 на вирок Дніпровського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року у кримінальному провадженні                                   № 12021053380000195 за обвинуваченням
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця м. Костянтинівки Донецької області,  
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі - КК). 
 
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами обставини
Вироком Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 травня 2023 року ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 118 та ч. 2 ст. 125 КК, і засуджено:
- за ст. 118 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік;
- за ч. 2 ст. 125 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_10 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.
Вирішено питання  про процесуальні витрати і долю речових доказів.
Суд установив, що ОСОБА_10 17 травня 2021 року приблизно о 00:40 на літньому майданчику заправки «ОККО-СХІД» у м. Костянтинівка Донецької області, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих  неприязних відносин умисно завдав удар лезом ножа в передню частину грудної клітини ОСОБА_11 та одного удару лезом ножа в праву бокову поверхню живота ОСОБА_12 , заподіявши останнім легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
08 червня 2021 року приблизно о 18:00 ОСОБА_10 разом зі своїм знайомим ОСОБА_13 зустрілися з ОСОБА_14 на ділянці місцевості біля будинку №2 «д» по вул. Братів Котельникових у м. Костянтинівка, де почали спілкування. Під час спілкування між ними виникла сварка, яка переросла в бійку. Невдовзі конфлікт між ними припинився і ОСОБА_10 почав відходити з місця зустрічі, тримаючи у правій руці ніж, яким він заволодів за невстановлених обставин.             У цей час його покликав до себе ОСОБА_14 і ОСОБА_10 підійшов до нього. Одразу після цього ОСОБА_14 схопив ОСОБА_10 за каптур вдягненої на ньому куртки та, утримуючи однією рукою, почав наносити численні удари дерев`яною палкою (держаком від швабри), яку тримав в іншій руці, по різним частинам тіла ОСОБА_10 . Такими своїми діями ОСОБА_14 спричинив ОСОБА_10 закритий перелом великого бугорка правої плечової кістки без зміщення, який відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості; а також забій правого передпліччя, підшкірну гематому, забій правої кисті, забій м`яких тканин волосистої частини голови, параорбітальну гематому, садна лоба праворуч, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.                        ОСОБА_10 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, побоюючись, що ОСОБА_14 продовжить його побиття, чим заподіє шкоди його життю та здоров`ю, діючи умисно, за обставин, що явно не відповідали небезпечності посягання, перевищуючи межі необхідної оборони, наніс ОСОБА_14 один удар ножем, який тримав у правій руці, в область грудей, заподіявши потерпілому колючо-ріжуче поранення грудної клітини у лівій підпахвовій області з ушкодженням верхівки лівої легені та лівої підключичної артерії, від якого останній помер о 18:55 того ж дня.
При перегляді вироку за апеляційними скаргами захисника, прокурора та представника потерпілої Дніпровський апеляційний суд 26 вересня 2024 року  встановив інші обставини справи, ніж ті, що були встановлені судом першої інстанції. 
Зокрема апеляційний суд встановив, що під час бійки між ОСОБА_10 , свідком ОСОБА_13 та потерпілим ОСОБА_14 , останній опинився на землі, що побачив свідок ОСОБА_15 та дерев`яним руків`ям від швабри завдав   ОСОБА_10 одного удару в обличчя, від чого руків`я зламалось на частини. Скориставшись тим, що ОСОБА_10 відволікся на ОСОБА_15 , ОСОБА_14 підвівся з землі, взяв у праву руку частину дерев`яного руків`я, схопив лівою рукою ОСОБА_10 за каптур кофти та став наносити йому цим руків`ям численних ударів по тулубу згори вниз. Під час цього ОСОБА_10 , діючи умисно, на ґрунті виниклих неприязних відносин, з метою заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_14 завдав йому нецілеспрямованого удару ножем, який тримав у правій руці, в область лівої підпахви, після чого потерпілий одразу відійшов від ОСОБА_10 на декілька кроків та впав, а останній з місця втік.
Тому апеляційний суд скасував вирок місцевого суду в частині засудження ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 125 та ст. 118 КК, відповідно до вимог ст. 49 КК звільнив його від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, і закрив у цій частині кримінальне провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК. Ухвалив новий вирок, яким визнав винуватим   ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, та призначив йому за цей злочин покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність судом апеляційної інстанції,просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді.
На обґрунтування своїх вимог зазначає, що апеляційний суд безпідставно перекваліфікував дії ОСОБА_10 зі ст. 118 КК на ч. 2 ст. 121 КК, оскільки він заподіяв тілесних ушкоджень ОСОБА_14 під час захисту від протиправних дій останнього.
Вважає, що апеляційний суд вийшов за межі судового розгляду, витребувавши медичні документи ОСОБА_10 та допитавши у суді експерта ОСОБА_16  з власної ініціативи, що, на думку захисника, призвело до погіршення стану засудженого.
Вказує, що апеляційний суд порушив принцип безпосередності дослідження доказів і в своєму рішенні дав іншу оцінку показанням тих свідків, яких він не допитував. 
Звертає увагу на те, що електронна копія вироку не підписана одним із суддів, який входив у склад колегії.
Також зазначає, що апеляційний суд не дав ОСОБА_10 можливість  ознайомитись з матеріалами кримінального провадження, чим порушив право засудженого на захист, та вказує на незаконність ухвали суду про обмеження його у строках ознайомлення з матеріалами провадження.
У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_9 , яка брала участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, просить скасувати вирок апеляційного суду через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло призначення засудженому покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі через м`якість, і призначити новий розгляд у цьому суді.  
На обґрунтування своїх вимог зазначає, що апеляційний суд неправильно кваліфікував дії засудженого за ч. 2 ст. 121 КК. На її думку, наявність конфліктних ситуацій, що передували події злочину, подальше використання ОСОБА_10 ножа для заподіяння тілесних ушкоджень, тобто предмета з підвищеною травматичною дією, нанесення ним удару потерпілому ОСОБА_14 у життєво важливий орган - грудну клітину, та наслідки цього у виді крововтрати, що було очевидним при нанесенні удару ножем, динаміку розвитку конфлікту між засудженим і потерпілим, обставини закінчення протиправних дій, пов`язані з падінням потерпілого на землю і неможливістю вчиняти будь-які активні дії (тобто не з волі засудженого), причину смерті потерпілого, пов`язану з гострою крововтратою, та поведінку засудженого після події, який не намагався надати і не надав допомогу потерпілому, свідчать про спрямованість умислу            ОСОБА_10 на вбивство потерпілого.
Вважає, що за таких обставин засуджений усвідомлював суспільно небезпечні наслідки своїх дій у виді можливої смерті потерпілого та свідомо припускав або бажав їх настання, тобто діяв з умислом на вбивство ОСОБА_14 .
З урахуванням наведених ними обставин у касаційних скаргах захисник та прокурор вважають, що вирок апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 374 та 420 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
У поданих письмових запереченнях на касаційну скаргу прокурора захисник  ОСОБА_8 просить Верховний Суд залишити її без задоволення.
Позиція учасників судового провадження в суді касаційної інстанції
У судовому засіданні засуджений і захисник підтримали вимоги касаційної скарги захисника та заперечили проти касаційної скарги прокурора. 
Прокурор підтримав касаційну скаргу сторони обвинувачення та частково підтримав касаційну скаргу сторони захисту, просив скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені в касаційній скарзі, колегія суддів (далі - Суд) дійшла висновку про таке.
Згідно з приписами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно з положеннями ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
За правилами ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Відповідно до ч. 1 ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Судові рішення щодо закриття кримінального провадження відносно          ОСОБА_10 у частині обвинувачення за ч. 2 ст. 125 КК на підставі ст. 49 КК,          п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК сторонами не оскаржуються.
Стороною обвинувачення дії ОСОБА_10 по епізоду відносно потерпілого ОСОБА_14 були кваліфіковані за ч. 1 ст. 115 КК, як умисне вбивство. Водночас, дослідивши надані сторонами докази у кримінальному провадженні, суд першої інстанції дійшов висновку, що засуджений вчинив умисне вбивство ОСОБА_14 при перевищенні меж необхідної оборони та перекваліфікував його дії на                     ст. 118 КК.
Обґрунтовуючи такий висновок, суд першої інстанції у вироку зазначив, що ОСОБА_10 , обороняючись від нападу ОСОБА_14 та побоюючись за своє життя і здоров`я, просив останнього припинити протиправні дії і, намагаючись втекти, відбиваючи реальний напад потерпілого та перевищуючи межі необхідної оборони, застосував насильство, яке явно не відповідало небезпечності посягання, спричинивши останньому тілесні ушкодження у виді колючо-ріжучого поранення грудної клітини у лівій підпахвовій області з ушкодженням верхівки лівої легені та лівої підключичної артерії, від якого настала його смерть.
Не погоджуючись із цим вироком, прокурор та представник потерпілої подали апеляційні скарги, в яких указували на невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність у частині кваліфікації дій                     ОСОБА_10 за ст. 118 КК, вважали, що його дій були спрямовані на умисне заподіяння смерті ОСОБА_14 , а тому підлягають кваліфікації за ч. 1 ст. 115 КК, і просили скасувати вирок у цій частині та засудити ОСОБА_10 за цей злочин.
При перегляді вироку суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ножове поранення, від якого настала смерть потерпілого ОСОБА_14 , ОСОБА_10 завдав останньому умисно під час обопільної бійки, а тому задовольнив апеляційні скарги частково, скасував вирок місцевого суду та ухвалив новий вирок, яким засудив ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Обґрунтовуючи свій висновок про необхідність перекваліфікації дій                     ОСОБА_10 зі ст. 118 на ч. 2 ст. 121 КК, суд апеляційної інстанції у вироку зазначив, що умисел останнього був спрямований на заподіяння потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, про що свідчить його поведінка до, під час події та після неї, характер та інтенсивність його дій, нецілеспрямованість та невелика сила завданого удару (довжина раньового каналу 6 см при довжині леза ножа 12 см), локалізація поранення (ліва підпахвова область), спосіб заподіяння тілесного ушкодження, причини припинення злочинних дій та ставлення засудженого до долі потерпілого після заподіяння йому удару ножем.
Разом із тим, роблячи такий висновок, апеляційний суд вдався до оцінки позасудових показань свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_17 та засудженого ОСОБА_10 (викладених у висновку амбулаторної судово-психіатричної експертизи), наданих під час досудового розслідування, які відповідно до вимог ч. 4 ст. 95 КПК не можуть братися судом при оцінці доказів у справі. Такі показання можуть бути використані під час судового розгляду лише стороною захисту чи стороною обвинувачення для з`ясування розбіжностей між показаннями свідка, потерпілого чи обвинуваченого, наданих під час досудового розслідування, з їхніми показаннями в суді.
Окрім того, апеляційний суд допустився суперечностей у своєму рішенні одночасно вказавши на те, що ОСОБА_10 завдав удару ножем потерпілому ОСОБА_14 після того, як той схопив його за каптур і став завдавати йому численних ударів по тулубу шматком дерев`яного руків`я від швабри згори вниз (тобто фактично захищаючись від насильства останнього), та що він умисно завдав удару ножем потерпілому на грунті виниклих неприязних відносин під час обопільної бійки.
При розмежуванні умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК), від умисного вбивства, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони (ст. 118 КК), суду слід брати до уваги спрямованість умислу особи.
Так, під час обопільної бійки сторони, як спосіб вирішення конфлікту, використовують свою фізичну силу та перевагу з метою умисного заподіяння тілесних ушкоджень іншій стороні. У таких випадках умисел кожної зі сторін спрямований на умисне заподіяння тілесних ушкоджень іншій стороні, у тому числі і з застосуванням різних знарядь чи предметів.
При перевищенні меж необхідної оборони особа умисно заподіює тяжкі тілесні ушкодження або смерть іншій особі (статті 118, 124 КК), захищаючись від її нападу, з метою припинити такі протиправні дії та запобігти настанню шкідливих наслідків для себе, однак при цьому завдає нападнику тяжкої шкоди (тяжкі тілесні ушкодження або смерть), яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. У такому випадку дії винної особи зумовлені неправомірною поведінкою потерпілого, відповідною реакцією на його напад, а умисел спрямований на умисне заподіяння тілесних ушкоджень або смерті потерпілого з метою захистити себе від такого нападу.
Про обопільну бійку чи стан необхідної оборони можуть вказувати виявлені у сторін тілесні ушкодження (їх кількість, локалізація, тяжкість, механізм заподіяння тощо), показання очевидців, зроблені очевидцями або зафіксовані камерами спостереження відеозаписи обставин події.     
Зі змісту вироку апеляційного суду вбачається, що свій висновок про наявність обопільної бійки між ОСОБА_10 і потерпілим ОСОБА_14 апеляційний суд зробив на підставі показань свідка ОСОБА_15 , який був сусідом потерпілого та знайомий із ним, і в суді показав, що у вказаний час йшов з роботи додому і побачив бійку між потерпілим та ОСОБА_10 і побіг до них. При собі мав дерев`яну палку (держак від швабри), на якій ніс сумку з інструментами, та один раз вдарив нею ОСОБА_10 , після чого її з його рук вихопив ОСОБА_14 і почав бити нею останнього.
Разом із тим, під час допиту цього свідка апеляційний суд не уточнив і не з`ясував, що саме він бачив та чи бачив, що ОСОБА_10 завдавав ударів         ОСОБА_14 , і чим саме та куди, в яку ділянку тіла. 
Між тим, допитаний цим судом свідок ОСОБА_17 показав, що потерпілий           ОСОБА_14 вихопив у ОСОБА_15 палку (держак від швабри) і перший почав наносити нею удари ОСОБА_10  у  різні частини тіла, схопивши його за каптур.
Згідно з положеннями ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав і інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади.
Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 цього Кодексу.
Право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання.
При цьому стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.
Згідно з висновком судової медичної експертизи №151 від 09 серпня 2021 року під час дослідження трупа ОСОБА_14 у нього було виявлено колючо-ріжуче поранення грудної клітини в лівій підпахвовій області з ушкодженням верхівки лівої легені та лівої підключичної артерії, яке утворилося внаслідок дії колючо-ріжучого предмету, яким міг бути ніж, від нанесення 1 удару, можливо у термін та за обставин, вказаних у постанові, та відносно живої людини, відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя, і стоїть у прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Також було виявлено рану на передній поверхні лівого плеча в нижній треті, яке утворилося внаслідок дії колючо-ріжучого предмету, яким міг бути ніж, від нанесення 1 удару, можливо у термін та за обставин, вказаних у постанові, та відносно живої людини, має ознаки легкого тілесного ушкодження, що потягло за собою короткочасний розлад здоров`я. Причиною смерті ОСОБА_14 стало колючо-ріжуче поранення грудної клітини (лівої підпахвової області) з ушкодженням верхівки лівої легені та лівої підключичної артерії, яке ускладнилося розвитком гострої крововтрати та лівобічного гемоторакса. Інших тілесних ушкоджень не виявлено.  
Відповідно до висновку судової медичної експертизи №76 по меддокументам   від 30 березня 2023 року, згідно з висновком травмпункту від 08.06.2021 на ім`я ОСОБА_10 у нього мались такі тілесні ушкодження: закритий перелом великого бугорка правої плечової кістки без зміщення, забій правого передпліччя, підшкірна гематома, забій правої кисті, забій м`яких тканин волосистої частини голови, параорбітальна гематома, садна лоба праворуч, різана рана 2 пальця правої кисті. Закритий перелом великого бугорка плечової кістки без зміщення утворився від дії тупих предметів та відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, як такий, що потребує для свого лікування терміном більше 21 доби (3 тижнів). Забій правого передпліччя, підшкірна гематома, забій правої кисті, забій м`яких тканин волосистої частини голови, параорбітальна гематома, садна лоба праворуч утворились внаслідок дії тупих предметів та відносяться до легких тілесних ушкоджень. 
Свій висновок у вироку про недостовірність вказаного висновку експерта апеляційний суд жодним чином не обґрунтував, зазначивши лише про те, що він отриманий в порушення вимог кримінального процесуального закону, не конкретизувавши, яких саме.
Разом із тим, під час перегляду цього судового рішення судом касаційної інстанції не встановлено будь-яких порушень вимог кримінального закону, які би вказували на недостовірність чи недопустимість цього доказу. 
Отже, наявність у потерпілого одного колючо-ріжучого поранення грудної клітини у лівій підпахвовій області, якого йому завдав ОСОБА_10 ножем за вказаних обставин (обставини походження різаної рани на передній поверхні лівого плеча у потерпілого органом досудового розслідування та судом не встановлено), та наявність у засудженого значної кількості тілесних ушкоджень у виді закритого перелому, забоїв, гематом і саден вказують на відсутність обопільної бійки між ними, оскільки у протилежному випадку потерпілому було би заподіяно інших тілесних ушкоджень, ніж ті, що були у нього виявлені.
Співвідношення кількості цих тілесних ушкоджень у засудженого та потерпілого, їх характер, локалізація та механізм заподіяння вказують на те, що тілесні ушкодження у виді колючо-ріжучого поранення грудної клітини були завдані ОСОБА_10 з метою його захисту від протиправних дій потерпілого.
Суспільно небезпечним посяганням є умисне діяння, передбачене Особливою частиною Кримінального кодексу України.
За висновком експерта завдані ОСОБА_10 тілесні ушкодження відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості та до легких тілесних ушкоджень.
Таким чином, у вказаній ситуації, захищаючись від суспільно небезпечного посягання з боку потерпілого, ОСОБА_10 перебував у стані необхідної оборони, однак перевищив її межі, застосувавши заходи захисту, які явно не відповідали небезпечності посягання та обставинам захисту. 
Тобто, захищаючись від неправомірних дій потерпілого, ОСОБА_10 умисно завдав йому удару ножем і хоча не бажав його смерті, однак свідомо припускав можливість настання таких наслідків, а тому його дії підлягають кваліфікації за ст.118 КК як умисне вбивство при перевищенні меж необхідної оборони.
Зважаючи на це, висновки апеляційного суду у вироку про наявність у діях ОСОБА_10 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, є неправильними.
У той же час, наведені в касаційній скарзі прокурора доводи про наявність у діях                      ОСОБА_10 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, під час їх перевірки Судом не знайшли свого підтвердження.
Згідно з положеннями п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді касаційної інстанції.  
З урахуванням викладеного колегія суддів уважає необхідним касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а касаційну скаргу захисника              ОСОБА_8 задовольнити частково, вирок апеляційного суду змінити і перекваліфікувати дії ОСОБА_10 з ч. 2 ст. 121 на ст. 118 КК та призначити йому за цим законом відповідне покарання.
За правилами статей 50, 65 КК при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
При вирішенні питання про призначення засудженому покарання колегія суддів вважає, що таке необхідно визначити ОСОБА_10 у межах санкції ст. 118 КК з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно з вимогами ст. 12 КК є нетяжким злочином, обставини, яка пом`якшує покарання - щире каяття, та обставини, яка його обтяжує - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
При цьому колегія суддів бере до уваги термін перебування ОСОБА_10 під вартою у цьому кримінальному провадженні.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК,  Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 задовольнити частково, касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
Вирок Дніпровського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року щодо ОСОБА_10  змінити.
Перекваліфікувати дії  ОСОБА_10  з ч. 2 ст. 121 ККна ст. 118 цього Кодексу та призначити йому за цим законом покарання у виді позбавлення волі на                 строк 1 рік.
Звільнити  ОСОБА_10 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , в зв`язку з відбуттям призначеного покарання з-під варти в залі суду.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

___________________                           ___________________                     _________________ 
ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                        ОСОБА_3