20.01.26 справа № 363/7901/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 січня 2026 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Рудюка О.Д.,
за участю секретаря Шевченко Т.М.,
представника позивача Івченка Д.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вишгороді справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вишгородського об`єднаного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України іноземця,
встановив:
ОСОБА_1 звернувся через свого представника, адвоката Івченка Д.Ю. до Вишгородського районного суду Київської області з адміністративним позовом до Вишгородського об`єднаного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській областіпро визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України іноземця, у якому позивач просить визнати дії Вишгородського об`єднаного відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області щодо примусового видворення з України особи без громадянства ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( ОСОБА_2 , 25.01.1974 року) протиправними та визнати протиправним і скасувати рішення Вишгородського об`єднаного відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства № 3228100100000661 від 13.12.2025 року.
Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішення Вишгородського об`єднаного відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області № 3228100100000661 від 13.12.2025 року було примусово видворено з України громадянина Грузії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що останнє було прийнято відносно громадянина Грузії, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але особою, яку було затримано та якій було вручене дане рішення є ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 . В свою чергу позивач має статус особи без громадянства та являється уродженцем Південної Осетії, що підтверджується посвідкою на постійне проживання Серія НОМЕР_1 (справа № 8411), виданою ВГІРФО Горлівського МУ ГУМВС України в Донецькій області від 15.11.2010 року. До України позивач прибув близько 15 років тому, та перебуває на території держави на законних підставах. 
Тобто, позивач станом на момент винесення оскаржуваного рішення перебуває на території України на законних підставах, що підтверджується посвідкою на постійне проживання, яка є дійсною та не скасованою.
Отже, відповідачем було безпідставно та необґрунтовано ототожнено позивача з громадянином Грузії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки жодних доказів зазначених обставин відповідачем надано не було.
Крім того, оскаржуване рішення містить факти, які не відповідають дійсності та повністю суперечить положенням Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Також, як вбачається у приписів статей 26 та 30 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», що процедурі видворенняіноземця або особи без громадянства передує прийняття компетентним органомрішення про його примусове повернення, яке може бути оскаржено до суду. В свою чергу відповідачем вказаного рішення про примусове повернення відносно позивача не приймалось.
Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 31.12.2025 року відкрите провадження у справі та призначений розгляд.
07.01.2026 року до суду від Вишгородського об`єднаного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовним вимог у повному обсязі. Відзив на позовну заяву обґрунтований тим, що 13.12.2025 року співробітниками УМП ГУНП в Київській області доставлено до Вишгородського ОВ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області громадянина Грузії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (зі слів) який перебував в Україні з порушенням вимог міграційного законодавства. Зі слів іноземця встановлено, що він прибув до України у 2008 році, пункт пропуску через який перетнув державний кордон не пам`ятає.
З питань визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до компетентних органів іноземець не звертався. Будь-яких інших дій для легалізації факту свого перебування на території України не вживав.
Окрім того, у громадянина Грузії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутні документи на підставі яких можливо ідентифікувати його особу, та які надавали б право перетину державного кордону для виїзду з України. Отже, такими діями громадянином Грузії ОСОБА_2 порушено вимоги ст. 4 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
У зв`язку із викладеним, 13.12.2025 року, о 14-44год. працівниками Вишгородського ОВ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області затримано громадянина Грузії ОСОБА_2 для з`ясування причин та обставин правопорушення і умов, що йому сприяли, у порядку ч. 2 ст. 263 КУпАП, строком на 72 години.
Також, працівниками Вишгородського ОВ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області відносно громадина Грузії ОСОБА_2 прийнято рішення про примусове видворення з України та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП.
14.12.2025 року о 01-20год. громадина Грузії ОСОБА_2 поміщено до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.
З метою забезпечення вимог законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства відповідачем прийняло рішення № 3228100100000661 від 13.12.2025 року про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства.
У судовому засідання представник позивача позовні вимоги підтримав та просить позов задовольнити з підстав, що викладенні в позовній заяві.
Відповідач у судове засідання не з`явився, подавши до суду заяву про слухання справи без його участі.
Відповідно до ч. 1 ст. 227 КАС України суд 19.01.2026 року перейшов до стадії ухвалення судового рішення, та відклав ухвалення та проголошення до 20.01.2026 року, з урахуванням повітряних тривого Вишгородському районі Київської області.
Заслухавши представника позивача, дослідивши письмові докази наявні в матеріалах справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, та надавши оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов до наступних висновків.
Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 20 КАС України, місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.
Підставами для визнання протиправними дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є невідповідність їх вимогам чинного законодавства. При цьому, обов`язковою умовою для визнання таких дій/бездіяльності протиправними є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.
Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені в порядку адміністративного судочинства. Це право передбачено частиною другою статті 55 Конституцій України та статтею 6 КАС України.
13.12.2025 року посадовою особою Вишгородського об`єднаного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області винесено рішення про примусове видворення з України громадянина Грузії, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Як убачається зі змісту оскаржуваного рішення про примусове видворення, підставою для його прийняття слугували наступні встановлені посадовою особою обставини: «13.12.2025 року співробітниками УМП ГУНП в Київській області виявлено громадянина Грузії, ОСОБА_2 ( ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , який перебуває на території України з порушенням Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». У ході перевірки, встановлено, що ОСОБА_2 прибув до України приблизно у 2008 році через пункт пропуску не пам`ятає. Після закінчення дозволеного строку перебування іноземець територію України не залишив, свідомо порушуючи міграційне законодавство України. З питань визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до компетентних органів не звертався. Будь-яких інших дій для легалізації факту свого перебування на території України не вживав», у зв`язку з чим при прийнятті оскаржуваного рішення, посадова особа керувалась вимогами ч. 1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Звертаючись до суду з цим позовом, позивач вважає, що неправомірними, на його думку, діями суб`єкта владних повноважень, щодо нього незаконно та протиправно було прийнято рішення про примусове видворення.
Відповідно до ч. 1 ст. 288 КАС України, позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну чи їх примусове видворення за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальних органів чи підрозділів, органу охорони державного кордону, органу Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.
Отже, суду для вирішення спірних правовідносин слід надати оцінку діям суб`єкта владних повноважень під час виконання ним владної функції з контролю у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VІ (надалі - Закон № 3773-VІ) та Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-ІІІ (надалі - Закон № 2491-ІІІ).
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземцями та особами без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, є іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території Україні протягом дії візи або на період, установлений законодавством чи міжнародним договором України, або якщо строк їх перебування на території України продовжено в установленому порядку.
У силу пункту 18 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні є посвідка на тимчасове проживання.
За приписами частини 3 статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Законні підстави перебування на території України іноземців та осіб без громадянства визначенні у статті 5 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».
Законними підставами перебування на території України іноземців та осіб без громадянства для реалізації своїх прав на свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні є підстави, встановлені Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» або Законом України «Про імміграцію».
Іноземці та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, мають право вільно та безперешкодно за своїм бажанням пересуватися територією України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, крім обмежень, встановлених статтею 12 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».
Іноземці та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, мають право на вибір місця проживання, крім обмежень, встановлених статтею 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».
Виключний перелік підстав для перебування іноземців на території України визначений статтею 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідно до частини 16 якої, іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.
Пунктом 15 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, зазначеними у частинах другій - тринадцятій цієї статті, та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України, на період, зазначений в частинах другій - тринадцятій цієї статті.
Механізм оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну на тимчасове проживання, передбачений Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 322(далі - Порядок № 322).
За змістом пунктів 1, 2 Порядку № 322, посвідка на тимчасове проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні. Посвідка виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.
За змістом пунктів 1, 2 Порядку № 322, посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які на законних підставах тимчасово перебувають на території України та які:
1) досягли 16-річного віку або не досягли 16-річного віку, але самостійно прибули в Україну з метою навчання, - на підставі заяв-анкет, поданих ними особисто;
2) не досягли 16-річного віку або визнані обмежено дієздатними чи недієздатними, - на підставі заяв-анкет осіб, зазначених у частинах другій – тринадцятій статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», до яких вони прибули з метою возз`єднання сім`ї.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , особа без громадянства, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією посвідки на постійне проживання серія НОМЕР_1 , виданим 15.11.2010 року.
Обґрунтовуючи перебування на території України на законних підставах, позивач у позовній заяві зазначав, що ще 2008 року він постійно проживає в Україні, що підтверджується посвідкою на постійне проживання серія НОМЕР_1 (справа № 8411), виданою ВГІРФО Горлівського МУ ГУМВС України в Донецькій області від 15.11.2010 року.
Відповідно до вимог частини 1 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках
Згідно із п. 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014р. №360, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Спільним Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150 «Про затвердження Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 21.05.2012 за № 806/21119, затверджено Інструкцію про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства.
Інструкція визначає порядок дій посадових осіб Державної міграційної служби України, її територіальних органів і територіальних підрозділів (далі - органи ДМС), органів охорони державного кордону та органів Служби безпеки України (далі - СБУ) під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземці), їх ідентифікації і вжиття заходів з безпосереднього примусового повернення, поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (далі - ПТПІ), а також під час прийняття рішень про продовження строку затримання.
У цій Інструкції терміни «примусове повернення» та «примусове видворення» означають систему адміністративно-правових заходів, спрямованих на примушування іноземців, які незаконно перебувають в Україні, покинути територію України всупереч їх волі і бажанню.
Дія цієї Інструкції поширюється на посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів ДМС, органів охорони державного кордону, органів СБУ та іноземців, які підлягають примусовому поверненню чи примусовому видворенню у випадках, передбачених Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Розділом ІІ Інструкції № 353/271/150 визначено Порядок дій посадових осіб органів ДМС, органів охорони державного кордону та органів СБУ під час прийняття рішень про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства.
Так, згідно пункту 2 Розділу ІІ Інструкції № 353/271/150, рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворенняз України іноземців та осіб без громадянства.
Аналіз вищезазначених нормативно-правових актів свідчить про наявність у територіального органу Державної міграційної служби України повноважень щодо прийняття рішення про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства.
Щодо посилань позивача на те, що відповідачем оскаржуваному рішенні вказані дані, які не відповідають дійсності та було винесено з грубим порушенням норм матеріального та недотримання норм процесуального права, то воно не заслуговують на увагу, оскільки оскаржуване рішення відповідача про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства, щодо ОСОБА_2 , 25.01.1974 року, є індивідуальним актом, що стосується конкретної особи (іноземця або особи без громадянства, що перебуває в Україні). Це не нормативно-правовий акт загальної дії, а індивідуальний акт застосування права, що визначає долю конкретного іноземця або особи без громадянства, що перебуває в Україні, його правові наслідки та обов`язок залишити територію України.
Ухвалюючи дане судове рішення суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п. 41) щодо якості судових рішень.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п. 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч. 4 ст. 90 КАС України, суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на викладене, суд вважає позов необґрунтованим та недоведеним належними, допустимими та переконливими доказами, та приходить до висновку про відсутність підстав для визнання протиправним та скасування рішення Вишгородського об`єднаного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства від 13.12.2025 року, щодо громадянина Грузії, ОСОБА_2 , оскільки позивачем ОСОБА_1 не доведено, що дане рішення визначає його долю особи без громадянства, що перебуває в Україні, його правові наслідки та обов`язок залишити територію України.
Оцінивши наявні у справі докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивномудослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає, що адміністративний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
Враховуючи вищевикладене та керуючись Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст. ст. 2, 4, 5, 7-9, 20, 72-79, 90, 241-246, 250, 255, 289 КАС України, суд,-
вирішив:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Вишгородського об`єднаного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України іноземця відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.Д. Рудюк