П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2025 року м. Київ

Справа №761/19827/25
Апеляційне провадження №33/824/4995/2025

Київський апеляційний суд в складі судді Соколової В.В., за участі секретаря Липченко О.С., розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 19 червня 2025 року за матеріалами, які надійшли з Ради адвокатів Київської області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 , який займає посаду заступника директора - розпорядника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, місце знаходження: м. Київ, вул. С. Стрільців,17, за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого за ч.5 ст. 212-3 КУпАП, 

В С Т А Н О В И В

З протоколу про адміністративне правопорушення серії КС №00704 від 05.05.2025, протоколу про адміністративне правопорушення серії КС № 00704 від 05 травня 2025 року вбачається, що ОСОБА_2 , перебуваючи на посаді директора - розпорядника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, в порушення вимог п. 1 ч. 1 ст. 20 та ч. 2 ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» листом № 60-2755/25 від 25.03.2025 відмовив у наданні відповіді та не надав інформацію сформовану у адвокатському запиті № 1/11 від 18.03.2025 адвоката ОСОБА_1, тобто вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч.5 ст. 212-3 КУпАП. 
Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 19 червня 2025 року провадження у справі відносно ОСОБА_2 , заступника директора-розпорядника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.212-3 КУпАП - закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Закриваючи справу про адміністративне правопорушення суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи про адміністративне правопорушення не містить переконливих доказів на підтвердження наявності в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 212-3 КУпАП.

Не погодився із вказаною постановою адвокат ОСОБА_1, ним подана апеляційна скарга, яка містить клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.
Клопотання мотивовано тим, що ОСОБА_1 не повідомлявся про час та місце розгляду справи, копію оскаржуваної постанови суду протягом трьох днів з моменту оголошення його не надсилалась. Про наявність оскаржуваної постанови він дізнався 14.07.2025 під час ознайомлення з матеріалами справи в суді першої інстанції. 17.07.2025 року було подано апеляційну скаргу, однак 10.09.2025 ОСОБА_1 отримав копію постанови від 25.08.2025 про повернення апеляційної скарги без розгляду, суд апеляційної інстанції пов`язав перебіг строку на оскарження відповідної постанови з датою її винесення , тобто 19.06.2025, яка була оприлюднена у ЄДРСР 23.06.2025, із твердженням що за умови достатньої зацікавленості, ОСОБА_1 мав ознайомитися із нею як безпосередньо в суді, так і в реєстрі і оскаржити у встановлений законом строк. Однак, ОСОБА_1 звертає увагу суду, що він не був повідомлений належним чином про розгляд справи в суді першої інстанції та не отримав копію оскаржуваної постанови в строки передбачені КУпАП, а відтак був позбавлений можливості реалізувати свої права, в тому числі і на вчасне оскарження рішення у встановлений законом строк. Відповідно, ОСОБА_1 повторно звертається із апеляційною скаргою та просить визнати причини пропуску строку на апеляційне оскарження поважними та поновити строк на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції.
Апеляційна скарга мотивована тим, що законним інтересом вкладника ОСОБА_3 , в інтересах якого було подано адвокатський запит, було отримати кошти за кредиторськими вимогами 4-ї черги після завершення процедури ліквідації банку, а правом або законним інтересом вкладника після не отримання коштів за своїми кредиторськими вимогами є з'ясування обставин не задоволення своїх кредиторських вимог (позбавлення права власності).
Першою такою обставиною, що безпосередньо впливає на задоволення кредиторських вимог вкладника ОСОБА_3 є План врегулювання в якому Фонд, відповідно до Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», мав передбачити спосіб та строки врегулювання відносин з кредиторами-вкладниками та вибрати найменш витратний спосіб виведення банку з ринку.
Отже, з`ясування обставин - недостатність майна банку або протиправна поведінки Фонду на самому першому етапі виведення банку з ринку - складанні Плану врегулювання у відповідності до норм Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», є правом кредитора-вкладника на інформацію з цього приводу, що охороняється Законом про систему гарантування у тому числі.
Скаржник вказує на те, що частиною 3 статті 39 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» план врегулювання має містити 1) порівняльний аналіз та обґрунтування витрат, пов`язаних із здійсненням заходів, передбачених частиною другою цієї статті, з точки зору обрання найменш витратного для ненадання відповіді на адвокатський запит заподіяло майнової та моральної шкоди адвокату ОСОБА_1 Фонду способу виведення неплатоспроможного банку з ринку.
Розуміння банківської таємниці наведено в частині 2 статті 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (надалі - Закон «Про банки і банківську діяльність»), але вона не містить вимог, щодо змісту Плану врегулювання неплатоспроможного банку.
Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку, що План врегулювання «містить інформацію про заходи виведення неплатоспроможного банку з ринку, який містить інформацію про фінансовий та майновий стан банку, що відноситься до інформації визначеної у частині 2 статті 60 Закону «Про банки і банківську діяльність».
При цьому, в якому саме пункті частини 2 статті 60 Закону «Про банки і банківську діяльність» це визначено - суд не зазначив, хоча таке має значення, оскільки безпосередньо такої інформації в Законі не вказано.
Крім зазначеного, суд першої інстанції також не дослідив ще одну з обставин справи та ніяким чином не дав оцінку посиланню скаржника на пункт 5) частини 2 статті 46 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», норма якого, на переконання останнього є застосовною до даних правовідносин.
Так ПАТ «Банк «Київська Русь», перебуває в процедурі ліквідації з 17.07.2015, а норми пункту 5) частини 2 статті 46 - Наслідки початку процедури ліквідації банку Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» свідчать, що «відомості про фінансовий стан банку, перестають бути конфіденційними чи становити банківську таємницю». Отже, інформація про фінансовий стан перестала бути банківською таємницею з моменту ліквідації банку.
Таким чином, План врегулювання неплатоспроможного банку ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ» містить інформацію, яка суттєво впливала на діяльність державних органів, що приймали рішення, стосовно ліквідації такого банку, а відтак і безпосередньо на права ОСОБА_3 , в інтересах якого подавався адвокатський запит, який таким рішенням був позбавлений кредиторських вимог четвертої черги на суму 53917943,57 гривень.
Приховування такого Плану під приводом, що він є банківською таємницею, коли така таємниця вже скасована Законом, свідчить про неправомірну відмову в наданні інформації на адвокатський запит, а відтак і порушення статті 10 Конвенції з прав людини і основоположних свобод.
На підставі викладеного, просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким визнати ОСОБА_2 заступника директора-розпорядника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 212-3 КУпАП.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисник ОСОБА_2 - адвокат Акопян М.А. вказує на те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 є такою, що не підлягає задоволенню, оскільки в ній відсутні мотиви та підстави щодо скасування постанови суду першої інстанції, а сама апеляційна скарга подана з пропуском строку на апеляційне оскарження, оскільки адвокат ОСОБА_1 зловживаючи процесуальними правами, повторно подав до суду клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження у даній справі, яке вже було розглянуто судом, а тому таке клопотання повторному розгляду не підлягає.
Вважає постанову суду першої інстанції законною та обгрунтованою, а тому просить залишити її без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 

В судовому засіданні адвокат ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив її задовольнити.
Захисник ОСОБА_2 - адвокат Крополіс А.Л. заперечувала щодо доводів апеляційної скарги, просила постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Враховуючи те, що справа перебуває на стадії апеляційного перегляду, перш за все підлягає вирішенню питання про поновлення строку на звернення з апеляційною скаргою.

Відповідно до ст. 294 КУпАП, постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.
Згідно із ч.1 ст.269 КУпАП потерпілим є особа, якій адміністративним правопорушенням заподіяно моральну, фізичну або майнову шкоду. Потерпілий має право знайомитися з матеріалами справи, заявляти клопотання, оскаржувати постанову по справі про адміністративне правопорушення.
Відповідно до ст. 277-2 КУпАП повістка особі, яка притягується до адміністративної відповідальності вручається не пізніше, яка за три доби до дня розгляду справи в суді, в якій зазначаються дата і місце розгляду справи. Інші особи, які беруть участь у провадженні по справі про адміністративні правопорушення, повідомляються про день розгляду справи в той же строк.
З матеріалів справи вбачається, що адвокат ОСОБА_1 не повідомлявся про розгляд справи в суді першої інстанції, та копія оскаржуваної постанови у строки визначені КУпАП йому направлена не була. З матеріалами справи та з оскаржуваною постановою адвокат ОСОБА_1 ознайомився 14.07.2025, що підтверджується розпискою /а.с. 75,76/. Із апеляційною скаргою на оскаржувану постанову та клопотанням про поновлення строку адвокат ОСОБА_1 звернувся 17.07.2025.
Однак постановою Київського апеляційного суду від 25.08.2025 апеляційна скарга була повернута особі, яка її подала, та було зазначено, що наведені причини пропуску строку на апеляційне оскарження постанови суду не можна визнати поважними, оскільки за умови достатньої зацікавленості, ОСОБА_1 мав можливість ознайомитись з повним текстом судового рішення від 19.06.2025 як безпосередньо в місцевому суді, так і в Єдиному державному реєстрі судових рішень, та оскаржити його в апеляційному порядку у встановлений законом строк. Копію вказаної постанови ОСОБА_1 отримав 10.09.2025 та повторно подав апеляційну скаргу з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження. 
Беручи до уваги вищевикладене, суд апеляційної інстанції, вважає зазначені ОСОБА_1 підстави пропуску строку на апеляційне оскарження, а саме неповідомлення його про розгляд справи в суді першої інстанції, поважними, та з метою додержання права на доступ до правосуддя, вважає за доцільне задовольнити клопотання та поновити адвокату ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 19.06.2025. 

Вирішуючи питання про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до ч.1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно зі ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Відповідно до ст.280 КУпАП під час розгляду справи про адміністративне правопорушення суддя повинен з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності.
Згідно з ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь - які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган ( посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, тощо.
Відповідно до ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Так, відповідальність за ч.5 ст. 212-3 КУпАП настає за неправомірну відмову в наданні інформації, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання інформації, що не відповідає дійсності, у відповідь на адвокатський запит, запит кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, її палати або члена відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Аналіз вказаної норми закону дає підстави стверджувати те, що неправомірна відмова в наданні інформації на адвокатський запит, несвоєчасне надання інформації на адвокатський запит, неповне надання інформації на адвокатський запит, надання інформації на адвокатський запит, що не відповідає дійсності є самостійними складами зазначеного вище адміністративного правопорушення.
Отже, об`єктивна сторона вказаного правопорушення полягає у неправомірній відмові в наданні інформації, несвоєчасному або неповному наданні інформації, наданні інформації, що не відповідає дійсності, у випадках, коли така інформація підлягає наданню на запит громадянина чи юридичної особи відповідно до названого Закону.
Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини як у формі умислу, так і у формі необережності.
Суб`єктом правопорушення може бути лише посадова особа.
Так, за змістом положень ч.ч. 1 та 2 ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатський запит - письмове звернення адвоката до органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, громадських об`єднань про надання інформації, копій документів, необхідних адвокату для надання правової допомоги клієнту.
Орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, керівники підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, яким направлено адвокатський запит, зобов`язані не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту надати адвокату відповідну інформацію, копії документів, крім інформації з обмеженим доступом і копій документів, в яких міститься інформація з обмеженим доступом.
Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про інформацію» та ч. 1 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.
Згідно із ч. 3 ст. 21 Закону України «Про інформацію» порядок віднесення інформації до таємної або службової, а також порядок доступу до неї регулюються законами.
Частиною 2 ст. 21 Закону України «Про інформацію» конфіденційною с інформація про фізичну особу, інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень, а також інформація, визнана такою на підставі закону. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до п. 5-1 ч. 4. ст. 21 Закону України «Про інформацію» до інформації з обмеженим доступом не можуть бути віднесені такі відомості щодо діяльності державних та комунальних унітарних підприємств, господарських товариств, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі або територіальній громаді, а також господарських товариств, 50 і більше відсотків акцій (часток) яких належать господарському товариству, частка держави або територіальної громади в якому становить 100 відсотків, що підлягають обов'язковому оприлюдненню відповідно до закону.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 60 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банківська таємниця - інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним або стала відомою третім особам при наданні послуг банку або виконанні функцій, визначених законом, а також визначена у цій статті інформація про банк є банківською таємницею.

Банківською таємницею, зокрема, є:
1) відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України;
2) інформація про операції, проведені на користь чи за дорученням клієнта, вчинені ним правочини,
3) фінансово-економічний стан клієнтів;
4) інформація про організацію та здійснення охорони банку та осіб, які перебувають у приміщеннях банку;
5) інформація про організаційно-правову структуру юридичної особи - клієнта, її керівників, напрями діяльності;
6) відомості стосовно комерційної діяльності клієнтів чи комерційної таємниці, будь-якого проекту, винаходів, зразків продукції та інша комерційна інформація;
7) інформація щодо звітності по окремому банку, за винятком тієї, що підлягає опублікуванню;
8) коди, що використовуються банками для захисту інформації;
9) інформація про фізичну особу, яка має намір укласти договір про споживчий кредит, отримана під час оцінки її кредитоспроможності;
10) інформація про організацію та здійснення інкасації коштів та/або перевезення валютних цінностей;
11) інформація про банки чи клієнтів банків, що збирається від банків під час здійснення банківського нагляду, валютного нагляду, нагляду за діяльністю надавачів платіжних послуг, оверсайту платіжної інфраструктури, а також нагляду у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення;
12) інформація про банки чи клієнтів банків, отримана Національним банком України відповідно до міжнародного договору або за принципом взаємності від органу банківського нагляду іншої держави;
13) рішення Національного банку України про застосування заходів впливу, крім рішень про накладення штрафів, про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.
Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації виконавча дирекція Фонду затверджує план врегулювання з обов'язковим дотриманням принципу найменших витрат для Фонду.
Відповідно до ч.3 ст. 39 вказаного Закону, План врегулювання має, зокрема, містити:
1) порівняльний аналіз та обґрунтування витрат, пов`язаних із здійсненням заходів, передбачених частиною другою цієї статті, з точки зору обрання найменш витратного для Фонду способу виведення неплатоспроможного банку з ринку. Такий аналіз здійснюється відповідно до методики, визначеної виконавчою дирекцією Фонду;
2) спосіб, порядок та строки врегулювання відносин з учасниками, вкладниками та іншими кредиторами банку;
3) умови відкритого конкурсу щодо визначення приймаючого банку та/або інвестора;
4) умови та строки виконання ліквідаційної процедури банку.
Після затвердження плану врегулювання тимчасова адміністрація та/або ліквідація банку здійснюються на підставі і на виконання плану врегулювання (ч. 1 ст. 39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).
Згідно із п.5 ч.2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури ліквідації банку відомості про фінансовий стан банку, боржників, які прострочили виконання зобов`язань (за основною сумою та процентами) перед таким банком, а також про вимоги банку до таких боржників перестають бути конфіденційними чи становити банківську таємницю.
Пунктом І Положення про захист інформації з обмеженим доступом, що не належить до державної таємниці, у Фонді гарантування вкладів фізичних осіб, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від «09» березня 2023 року № 286 (зі змінами, внесеними рішенням виконавчої дирекції від 12 жовтня 2023 року №1277), яке було долучено захисником Новікова В.В. до клопотання про закриття провадження в суді першої інстанції, визначено, що це Положення визначає обов'язкові для всіх працівників Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) вимоги щодо захисту інформації з обмеженим доступом, що не належить до державної таємниці (далі - інформація з обмеженим доступом), і порядку роботи з документами, які містять інформацію з обмеженим доступом та циркулюють у Фонді, спрямовані на запобігання можливим збиткам держави та/або Фонду, під час виконання Фондом завдань та функцій, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон), та іншими нормативно-правовими актами унаслідок несанкціонованого доступу та/або витоку (розголошення чи розкриття) такої інформації.
Згідно з п. 1.12. Додатку 1 до Положення (зі змінами, внесеними рішеннями від 12.10.2023 № 1277 від 02.05.2024 № 527 від 16.01.2025 № 43) до переліку інформації з обмеженим доступом, що не належить до державної таємниці, у Фонді гарантування вкладів фізичних осіб зокрема віднесено інформацію, яку отримує Фонд в процесі підготовки проекту плану врегулювання проблемного банку або плану врегулювання неплатоспроможного банку та/або містяться в проекті плану врегулювання проблемного банку або у плані врегулювання неплатоспроможного банку.

Як вбачається з матеріалів справи, адвокат ОСОБА_1, який має свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №2797/10 від 31.03.2005 видане Київською обласною КДКА, надаючи правову допомогу ОСОБА_3 , діючи на підставі ордеру серії АІ № 1229602 від 20.02.2023, у порядку ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» звернувся із адвокатським запитом № 1/11 від 18.03.2025 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
Зі змісту адвокатського запиту № 1/11 від 18.03.2025 вбачається, що в провадженні адвоката знаходиться справа: «щодо захисту прав та законних інтересів ОСОБА_3 , який є кредитором четвертої черги ПАТ «Банк «Київська Русь», що перебуває в процедурі ліквідації з 17.07.2015, а в зв'язку і з наявністю складу цивільного правопорушення в діях НБУ та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб і цивільна справа №761/21350/24 про стягнення коштів за завдану шкоду, пов'язана із протиправним втручанням в право власності ОСОБА_3 ».
У своєму запиті адвокат просив надати «План врегулювання неплатоспроможного банку ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ» від 20.05.2015 (протокол №111/15) зі змінами від 09.07.2015 (протокол 153/15)».
До адвокатського запиту № 1/11 від 18.03.2025 адвокатом було долучено копію його свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та ордер.
Листом від 05.03.2025 №60-2755/25 за підписом заступника директора - розпорядника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_2 в надані інформації у відповідь на адвокатський запит адвоката ОСОБА_1 було відмовлено, та зауважено наступне: «…Як Вам було повідомлено листом Фонду від 19.11.2024 № 60-11894, План врегулювання неплатоспроможного банку ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ» (далі - План врегулювання) має гриф «Банківська таємниця», який розташовується в правій частині верхнього поля документа та свідчить про обмеження доступу до інформації, що в ньому зберігається. При цьому законодавством не встановлена вимога зазначати про такий гриф у назві самого документа.
Повідомляємо, що План врегулювання та зміни до нього, є документами, які містять інформацію з обмеженим доступом, тому їх копії можуть бути надані Фондом виключно на підставах і в порядку, визначених законодавством України.».
З наведеного вбачається, що відповідь Фонду за вих. № 60-2755/25 від 25.03.2025 надана на запит ОСОБА_1 за вих. №1/11-м від 18.03.2025 у встановлений законом строк та містить повну інформацію з роз`ясненням віднесення запитуваної інформації до категорії інформації з обмеженим доступом (банківська таємниця).
Відповідь на запит адвоката ОСОБА_1 відповідає вимогам ч. 4 ст.16 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно якої працівникам Фонду забороняється розголошувати інформацію з обмеженим доступом (у тому числі інформацію, що становить банківську таємницю), яка стала їм відомою у зв`язку з виконанням ними своїх посадових (службових) обов'язків, у тому числі після припинення трудових відносин з Фондом, крім випадків, установлених законом.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не дослідив ще одну з обставин справи та ніяким чином не дав оцінку посиланню скаржника на п. 5 ч.2 ст. 46 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яка має бути застосована до даних правовідносин, оскільки ПАТ «Банк «Київська Русь», перебуває в процедурі ліквідації з 17.07.2015, а інформація про фінансовий стан перестає бути банківською таємницею з моменту ліквідації банку, суд апеляційної інстанції вважає безпідставною, виходячи з такого. 
Так, п.5 ч.2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що з дня початку процедури ліквідації банку відомості про фінансовий стан банку, боржників, які прострочили виконання зобов`язань (за основною сумою та процентами) перед таким банком, а також про вимоги банку до таких боржників перестають бути конфіденційними чи становити банківську таємницю.
В свою чергу, положеннями ч.3 ст. 39 вказаного вище Закону передбачено, що План врегулювання має, зокрема, містити:
1) порівняльний аналіз та обґрунтування витрат, пов`язаних із здійсненням заходів, передбачених частиною другою цієї статті, з точки зору обрання найменш витратного для Фонду способу виведення неплатоспроможного банку з ринку. Такий аналіз здійснюється відповідно до методики, визначеної виконавчою дирекцією Фонду;
2) спосіб, порядок та строки врегулювання відносин з учасниками, вкладниками та іншими кредиторами банку;
3) умови відкритого конкурсу щодо визначення приймаючого банку та/або інвестора;
4) умови та строки виконання ліквідаційної процедури банку.
Отже, з наведеного вбачається, що з дня початку процедури ліквідації банку перестають бути конфіденційними чи становити банківську таємницю відомості про фінансовий стан банку, боржників, які прострочили виконання зобов`язань (за основною сумою та процентами) перед таким банком, а також про вимоги банку до таких боржників, однак План врегулювання містить відомості про спосіб, порядок та строки врегулювання відносин з учасниками, вкладниками та іншими кредиторами банку, а не з боржниками такого банку, а тому відомості зазначені в Плані врегулювання відноситься до інформації визначеної у ч. 2 ст. 60 Закону України «Про банки та банківську діяльність», тобто є інформацією з обмеженим доступом (у тому числі інформацією, що становить банківську таємницю).
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що матеріали справи про адміністративне правопорушення не містить переконливих доказів на підтвердження наявності в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 212-3 КУпАП.
Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, в тому числі за ч. 5 ст. 212-3 КУпАП, суд позбавлений можливості виходити за межі обвинувачення, висунутого відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення та самостійно визначати за які конкретно дії (бездіяльність), передбачені диспозицією вказаної норми особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності. 
За таких обставин, суд апеляційної інстанції не вбачає будь-яких законних підстав для задоволення апеляційної скарги потерпілого - адвоката ОСОБА_1 а тому, за наслідками її розгляду, вважає необхідним залишити її без задоволення, а постанову судді Шевченківського районного суду м. Києва від 19.06.2025, відповідно до якої провадження у справі щодо ОСОБА_2 про його притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 212-3 КУпАП, закрито у зв'язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, без змін.

Керуючись ст.ст. 293, 294 КУпАП, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 19 червня 2025 року.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 19 червня 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після проголошення, оскарженню не підлягає.

Суддя: Соколова В.В.