КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №752/22234/24                                                                                  Головуючий у І інстанції - П'ятничук І.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/16827/2025                                      Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
18 листопада 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Миголь А.А.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інтер-Поліс» та ОСОБА_1 на додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 серпня 2025 року
у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інтер-Поліс» до ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутого майна,-
 
установив:
 
У жовтні 2024 року ПрАТ «СК «Інтер-Поліс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутого майна.
Просило суд, стягнути з ОСОБА_1 на свою користь завдані збитків у розмірі 42804,31 грн. та судовий збір у розмірі 3028 грн.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 серпня 2025 року відмовлено у задоволенні зазначеного вище позову.
18 серпня 2025 року до Святошинського районного суду м. Києва від представника ОСОБА_1 - адвоката Бітківського В.М. надійшла заява про ухвалення додаткового рішення у даній справі, у якій представник відповідача просив суд стягнути з ПрАТ «СК «Інтер-Поліс» а користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 24000 грн.
Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28 серпня 2025 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Бітківського В.М. про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.
Стягнуто з ПрАТ «СК «Інтер-Поліс» на користь ОСОБА_1 витрати пов`язані з отриманням професійної правничої допомоги у розмірі 20000 грн. 
В іншій частині заяви відмовлено.
Не погодившись з додатковим рішенням суду першої інстанції, ПрАТ «СК «Інтер-Поліс» оскаржило його в апеляційному порядку, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначило, щорозмір заявлених витрат є завищеним, недоведеним та таким що не підлягає стягненню.
При визначені розміру компенсації відповідачу витрат на правничу допомогу, суд повинен враховувати категорію справи, обсяг матеріалів у справі, обсяг фактичних витрат, понесених стороною відповідача, їх необхідність та доцільність.
Суд першої інстанції задовольнив стягнення з нього на користь відповідача понесених витрат у розмірі 20000 грн., що є неспіврозмірним з розміром заявлених позовних вимог.
Розмір витрат представник відповідача підтверджує надаючи до суду, наступні документи: договір №19/12/2024 про надання правової (правничої) допомоги від 19 грудня 2024 року, додаток №01 до договору №19/12/2024 року від 19 грудня 2024 року, щодо вартості правничої допомоги, акт №01 надання правничої допомоги від 23 грудня 2024 року, акт №2 надання правничої допомоги від 30 грудня 2024 року, акт №3 надання правничої допомоги від 09 травня 2025 року, акт №4 надання правничої допомоги від 19 червня 2025 року, акт №5 надання правничої допомоги від 07 липня 2025 року, акт №6 надання правничої допомоги від 15 липня 2025 року, акт №8 надання правничої допомоги від 18 серпня 2025 року, рахунок на оплату №01 від 18 серпня 2025 року, відповідно до якого вартість наданих робіт становить 24000 грн. 
Однак, представник відповідача не надає до суду доказів оплати вище зазначених актів.
Надання суду лише рахунку-фактури на оплату правової допомоги не є достатнім доказом для підтвердження понесених витрат, оскільки це лише вимога оплатити послуги, а не підтвердження факту їх оплати.
Просило суд, скасувати додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28 серпня 2025 рокута ухвалити нове, яким у задоволені клопотання про стягнення правової допомоги відмовити.
Не погодившись з додатковим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції з власної ініціативи, за відсутності клопотання іншої сторони, неправомірно зменшив розмір витрат на професійну правничу.
Вказує, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони, щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. 
Матеріали справи, в свою чергу, не містять клопотання позивача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами у даній справі, що виключає можливість зменшення відповідних витрат.
Просила суд, скасувати додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 серпня 2025 року в частині відмови в задоволенні її заяви про стягнення з позивача на її користь витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 4000 грн., та ухвалити в цій частині нове рішення, про стягнення з позивача на її користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн. В іншій частині додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 серпня 2025 року залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість додаткового рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки, щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалюючи додаткове судове рішення, суд першої інстанції виходив із співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), врахував правовідносин, які виникли між сторонами у даній справі, та дійшов висновку про необхідність стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 20000 грн., оскільки така сума відповідає критеріям реальності адвокатських витрат та витраченого адвокатом часу, розумності їхнього розміру, є доцільним та справедливим в межах цієї справи. 
Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.
Частиною 1 ст. 270 ЦПК України передбачено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (ч. 3 ст. 270 ЦПК України).
Відповідно до п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України, однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України).
Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено витрати на професійну правничу допомогу.
У ч. 1 ст. 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке право є гарантованою Конституцією України можливістю фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000). Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер; реалізація права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права; вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати; конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість (абзаци третій, четвертий, п`ятий підпункту 3.1, абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009).
Кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, визначених законом, держава забезпечує надання професійної правничої допомоги безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав та особи, яка надає правничу допомогу. Для надання професійної правничої допомоги діє адвокатура. Забезпечення права на захист від кримінального обвинувачення та представництво в суді здійснюються адвокатом, за винятком випадків, установлених законом. Витрати учасників судового процесу на професійну правничу допомогу відшкодовуються в порядку, визначеному законом (ст. 10 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року).
Пунктом 2 ч. 1  ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Відповідно до статті 19, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
При встановленні розміру гонорару відповідно до ч. 3 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.
Згідно ст. 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань.
При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Велика Палата Верховного Суду у своїх висновках зазначала про те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).
У постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №756/2114/17, «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розміробґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У зазначеній вище постанові Верховний Суд зменшив розмір судових витрат, зважаючи на те, що заявлений розмір був неспівмірний зі складністю справи.
В постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №211/3113/16-ц (провадження №61-299св17) та від 06 листопада 2020 року у справі №760/11145/18 (провадження №61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Таким чином, суд може зменшити розмір судових витрат, якщо: заявлені судові витрати завищені, враховуючи обставини справи (ціна позову, тривалість справи, виклик свідків, призначення експертизи тощо); суду не було надано достатніх доказів фактичного здійснення витрат (відсутні акт прийому-передачі юридичних послуг, платіжне доручення та квитанції про сплату за надані послуги тощо); заявлені судові витрати були недоцільні або не обов`язкові (не підтверджена нагальна потреба у вивченні додаткових джерел права, завищений обсяг часу на технічну підготовку документів тощо).
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з частиною 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас, згідно із ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності).
Встановлено та  підтверджується матеріалами справи, що у відзиві на позовну заяву за вх. №86079, представником відповідача заявлено про очікувані витрати сторони на професійну правничу допомогу в розмірі 20000 грн. 
Також, представник ОСОБА_1 - адвокат Бітківський В.М. зазначив, що відповідні докази витрат, понесених стороною відповідача на професійну правничу допомогу, будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду по даній справі.
Заява представника відповідача про ухвалення додаткового рішення, щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу подана через систему «Електронний суд» 18 серпня 2025 року, тобто протягом п`яти днів з дня ухвалення рішення суду від 18 серпня 2025 року.
На підтвердження витрат на правничу допомогу представником відповідала надано копії наступних документів: договір №19/12/2024 про надання правової (правничої) допомоги від 19 грудня 2024 року, додаток №01 до договору №19/12/2024 року від 19 грудня 2024 року, щодо вартості правничої допомоги, акт №01 надання правничої допомоги від 23 грудня 2024 року, акт №2 надання правничої допомоги від 30 грудня 2024 року, акт №3 надання правничої допомоги від 09.05.2025 року, акт № 4 надання правничої допомоги від 19 червня 2025 року, акт №5 надання правничої допомоги від 07 липня 2025 року, акт №6 надання правничої допомоги від 15 липня 2025 року, акт №8 надання правничої допомоги від 18 серпня 2025 року, рахунок на оплату №01 від 18 серпня 2025 року, відповідно до якого вартість наданих робіт становить 24000 грн.
Відповідно до п. 3.2. Договору №19/12/2024 про надання правової (правничої) допомоги від 19 грудня 2024 року зазначено, що вартість послуг, що надаються Виконавцем Замовнику за цим Договором, визначаються з урахуванням Додатку №1 до Договору «Вартість правничої допомоги». Фактично надані Послуги фіксуються у Актах надання правничої допомоги, які підписуються Сторонами поетапно, протягом трьох робочих днів після кожного фактичного надання Послуг. Вартість наданих Послуг оплачується Замовником на розрахунковий рахунок Виконавця, що зазначений у реквізитах даного Договору, на підставі рахунку (рахунків) який (які) формуються Виконавцем у відповідності з Актами.
Як вбачається з наданих Актів, додатку №1 до договору №19/12/2024 року від 19 грудня 2024 року та рахунку на оплату №01 від 18 серпня 2025 року, вартість послуг адвоката за надання правничої допомоги становить 24000 грн.
Разом з тим, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи, чи були вони фактично понесені, та оцінювати їх необхідність. Вказаний висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21.
При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що сума в розмірі 20000 грн. відповідає обґрунтованості, пропорційності та реальності наданих адвокатом послуг та підлягає стягненню з позивача на відшкодування витрат на професійну правову допомогу на користь відповідача.
Розмір такого стягнення судових витрат на правничу допомогу є розумним та справедливим, відповідає принципу співмірності із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт, при цьому захищає права позивача на отримання коштів, які вона була змушена реально затратити з метою захисту своїх прав та інтересів в місцевому суді, а також відповідає завданню цивільного судочинства, проголошеному у ст. 2 ЦПК України.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна правова оцінка. Відповідачем не спростовано встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині додаткового рішення.
Отже, доводи ОСОБА_1 про скасування додаткового рішення суду в частині не стягнутої суми судових витрат не заслуговують на увагу.
Доводи апеляційної скарги ПрАТ «СК «Інтер-Поліс» про те, що відповідачем не надано доказів про оплату послуг адвоката на виконання договору про надання правової допомоги та актів надання правничої допомоги не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п.1 ч. 2 ст.137 ЦПК України).
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19, від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18, від 15 червня 2021 року у справі №159/5837/19, від 01 вересня 2021 року у справі №178/1522/18.
Указана судова практика є незмінною.
Таким чином, аналізуючи питання обсягу дослідження аргументів позивача та відповідача та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків районного суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційних скаргах не спростовують законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, додаткове рішення суду першої інстанції про стягнення з ПрАТ «СК «Інтер-Поліс» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20000 грн. в даній справі ухвалено в межах заявлених сторонами вимог, відповідно положень матеріального та процесуального законодавства і підстави для його скасування відсутні.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 367-369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд,-
 
постановив:
 
Апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інтер-Поліс» та ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 24 листопада 2025 року.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько

Судді                                                                         Т.О. Писана

С.О. Журба