ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"21" січня 2026 р. Справа№ 910/5784/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Тищенко О.В.
суддів: Кравчука Г.А. 
Сибіги О.М. 

за участю секретаря судового засідання Сабалдаш О.В.
представники сторін у судове засідання 21.01.2026 не з`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Груп Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2025 (повний текст рішення складено та підписано 13.08.2025) 

у справі №910/5784/25 (суддя Ломака В.С.) 

за позовом Приватного підприємства «СвітЧай»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Груп Україна»
про стягнення 417 778,37 грн

В С Т А Н О В И В:

Приватне підприємство «СвітЧай» (далі – позивач, Підприємство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Груп Україна» (далі – відповідач, Товариство) грошових коштів у загальному розмірі 417 778,37 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем умов договору поставки №27/03/23 від 27.03.2023, в частині повної та своєчасної оплати поставленого позивачем товару на суму 364 074,14 грн, у зв`язку з чим відповідачу нараховано 17 817,01 грн інфляційних втрат, 4 186,13 грн 3 % річних та 31 701,09 грн пені.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.08.2025 позов задоволено частково.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Груп Україна» на користь Приватного підприємства «СвітЧай» 364 074 грн. 14 коп. основного боргу, 30 882 грн. 07 коп. пені, 4 171 грн. 46 грн. 3 % річних, 17 817 грн. 01 грн. інфляційних втрат, а також 5 003 грн. 34 коп. судового збору.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджено наявність у відповідача заборгованості з оплати за поставлений, відповідно до умов договору № 05/05/23-7 від 05.05.2023, товар на суму 364 074,14 грн.
Враховуючи прострочення виконання відповідачем своїх зобов`язань, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат є обґрунтованими у перерахованому судом розмірі.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Смарт Груп Україна» звернулося 01.09.2025 до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, сформованою в системі «Електронний суд» 31.08.2025, у якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2025 та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не з`ясував обставини, які мають значення для справи, виклав в рішенні висновки, які не відповідають обставинам справи, порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.
Апелянт зазначив, що станом на дату розгляду справи у відповідача не виник обов`язок щодо сплати основного боргу, оскільки товар не є реалізованим у розумінні умов договору.
Судом при ухвалені оскаржуваного рішення не враховано 14 календарних дні, визначені умовами договору, протягом яких відповідач може сплатити вартість реалізованого товару.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №910/5784/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя – Тищенко О.В. судді: Гончаров С.А., Сибіга О.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.09.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Груп Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2025 у справі №910/5784/25 залишено без руху, запропоновано апелянту усунути недоліки, а саме надати докази, що підтверджують сплату судового збору у встановленому законодавством розмірі, а саме 7 505,00 грн. 
12.09.2025 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Груп Україна» надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої долучено платіжну інструкцію №3096 від 11.09.2025 про сплату судового збору. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2025 продовжено Товариству з обмеженою відповідальністю «Смарт Груп Україна» процесуальний строк на усунення недоліків апеляційної скарги, викладених в ухвалі апеляційного суду від 03.09.2025 у зв`язку зі сплатою судового збору не на реквізити Північного апеляційного господарського суду.
24.09.2025 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Груп Україна» на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшла заява, сформована в системі «Електронний суд» 24.09.2025, про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої долучено докази сплати судового збору.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.09.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Груп Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2025. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, заперечення на відзив. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі протягом десяти днів з дня вручення копії даної ухвали. Розгляд справи №910/5784/25 призначено на 29.10.2025. Витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/5784/25.
06.10.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/5784/25.
22.10.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, призначеної на 29.10.2025.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.10.2025 розгляд справи №910/5784/25 перепризначено на 13.11.2025.
Розгляду справи 13.11.2025 не відбувся через з оголошення повітряної тривоги.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.11.2025 розгляд справи призначено на 21.01.2026.
У зв`язку з перебуванням судді Гончарова С.А. у відпустці, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 20.01.2026 у справі №910/5784/25 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Кравчук Г.А., Сибіга О.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2026 справу №910/5784/25 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Смарт Груп Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2025 прийнято колегією суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Кравчук Г.А., Сибіга О.М.
У судове засідання 21.01.2026 уповноважені представники учасників справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Про причини неявки суд не повідомили.
Колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 202, ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки представники сторін, що не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, участь представників сторін у судовому засіданні судом обов`язковою не визнавалась, суду не наведено обставин, за яких спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні, тому розгляд справи відбувається за відсутності представників сторін.
У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 27.03.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Смарт Груп Україна» (покупець) та Приватним підприємством «СвітЧай» (постачальник) укладено договір поставки № 27/03/23 (далі – Договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставляти окремими партіями та передавати у власність покупцю за узгодженими сторонами замовленнями товар, а покупець зобов`язався приймати товар і оплачувати його.
Відповідно до пунктів 1.2, 1.3 Договору кількість, асортимент та ціна товару визначається видатковими накладними, що є невід`ємною частиною даного Договору. Суму Договору становить сума всіх видаткових накладних за даним Договором.
Покупець зобов`язаний: оплачувати своєчасно та приймати товар у терміни, передбачені Договором (п. 2.2.1); у випадку, якщо протягом 90 календарних днів з моменту поставки, товар не реалізований покупцем, він підлягає поверненню постачальнику, витрати за повернення товару несе покупець (п. 2.2.4).
Згідно з пунктами 3.1, 3.2 Договору товар постачається партіями. Під партією товару розуміється кількість товару, відвантаженого по окремій видатковій накладній покупцю.
Відповідно до пунктів 3.10-3.12 Договору право власності на товар та ризик випадкової втрати або пошкодження товару переходить від постачальника до покупця в момент передачі товару покупцеві та підписання товаротранспортної накладної та/або видаткової накладної. Покупець підтверджує, що підпис особи на видатковій накладній на товар, що скріплений відбитком печатки (штампу) покупця, є належним доказом прийняття товару повноважним представником покупця. Датою поставки товару є дата, зазначена у товаротранспортній накладній та/або видатковій накладній.
За умовами пунктів 4.1-4.3 Договору ціни на товари, які пропонуються постачальником до поставки за цим Договором, виставляються постачальником на підставі Специфікації, підписано сторонами. Ціна на товар визначається в національній валюті України – гривнях в товарно-транспортній накладній та/або видатковій накладній. Вартість товару є узгодженою сторонами за наявності печаток (штампів) сторін на накладній. Оплата за даним Договором здійснюється шляхом розрахунку в безготівковій формі на поточний рахунок постачальника.
Умовами пункту 4.4 Договору (з урахуванням протоколу розбіжностей) встановлено, що покупець зобов`язаний сплатити постачальнику вартість товару протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів з моменту його реалізації покупцем, що підтверджується звітом покупця.
Згідно з пунктом 4.5 цієї угоди покупець зобов`язаний надавати інформацію про реалізований товар та про залишки нереалізованого товару кожні 7 (сім) календарних днів шляхом направлення звіту на електронну або поштову адресу постачальника, вказану в реквізитах цього Договору.
Зобов`язання покупця по оплаті поставленого товару вважаються виконаними з моменту списання грошових коштів з поточного рахунку покупця на поточний рахунок постачальника (пункт 4.6 Договору).
Відповідно до пункту 9.1 Договору останній набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2024 року. Термін дії цього Договору автоматично продовжується на додаткові однорічні строки у разі, якщо не менше ніж за 30 днів до закінчення чергового терміну дії Договору жодна із сторін не повідомила іншу письмово про свій намір припинити подальшу співпрацю.
На виконання умов договору поставки № 27/03/23 від 27.03.2023 позивачем поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 374 168,42 грн, що підтверджується видатковими накладними:
від 16.04.2024 року № Ап0001225 на суму 20 449,90 грн, 
від 29.04.2024 року № Ап0002320 на суму 38 116,06 грн, 
від 16.05.2024 року № Ма0001265 на суму 13 922,23 грн, 
від 16.05.2024 року № Ма0001356 на суму 21 180,80 грн, 
від 05.06.2024 року № Ин0000378 на суму 26 314,32 грн, 
від 24.06.2024 року № Ин0001861 на суму 4 629,55 грн, 
від 26.08.2024 року № Ав0001857 на суму 50 335,27 грн, 
від 30.10.2024 року № Ок0002448 на суму 74 646,15 грн, 
від 09.01.2025 року № Ян0000563 на суму 64 185,72 грн
від 03.02.2025 року № Фв0000024 на суму 60 388,42 грн.
Вказані видаткові накладні підписаними уповноваженими представниками сторін та скріпленими відбитками печаток цих суб`єктів господарювання (у тому числі електронними).
Передача позивачем відповідачу товару також підтверджується товарно-транспортними накладними №РАп0001225 від 16.04.2024, №РАв0001857 від 26.08.2024, №РФв0000025 від 03.02.2025, №РЯн000563 від 09.01.2025, №Рок0002448 від 30.10.2024, №РАп0002320 від 29.04.2024, №Рин0001861 від 24.06.2024, №РМа0001265 від 16.05.2024, №РМа0001356 від 16.05.2024 та податковими накладними, наявними в матеріалах справи.
Відповідач взяті на себе зобов`язання по сплаті вартості поставленого позивачем товару за вищевказаними видатковими накладними виконав неналежним чином, у зв`язку з чим у Товариства виникла заборгованість у розмірі 364 074,14 грн, що підтверджується актами звіряння взаємних розрахунків за Договором за період 01.01.2024 – 31.12.2024 та 01.01.2025 – 30.04.2025, які підписані сторонами та скріплені їх електронними печатками.
02.04.2025 позивач направив відповідачу лист-вимогу від 01.04.2025 в якій вимагав надати звіт про реалізацію та залишки товару за видатковими накладними, протягом трьох календарних днів з моменту отримання цього листа, а в разі нереалізації товару – здійснити повернення нереалізованої продукції.
Одночасно у вказаному листі позивач повідомив про те, що у разі ненадання звіту у зазначений строк право вимоги буде вважатися таким, що виникло. 
Матеріали справи не містять відповіді відповідача на зазначену вимогу.
Враховуючи неналежне виконання відповідачем зобов`язань за Договором, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача 364 074,14 грн основної заборгованості, 17 817,01 грн інфляційних втрат, 4 186,13 грн 3 % річних та 31 701,09 грн пені.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи як окремо так і в їх сукупності, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів погоджується про часткове задоволення судом позовних вимог, але за розрахунком суду апеляційної інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
В силу положень статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з положеннями статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Предметом позову у справі, що розглядається, є стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за поставлений та реалізований товар відповідно до договору поставки № № 27/03/23 від 27.03.2023.
З огляду на правову природу укладеного між сторонами Договору, який у розумінні статей 173, 174 Господарського кодексу України, чинного станом на дату виникнення спірних правовідносин, та статей 11, 509 ЦК України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов`язків, спірні правовідносини за наведеним правочином регламентуються положеннями глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.
Частинами 1, 2 ст. 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Як встановлено судом, позивач поставив відповідачу продукцію (товар) на суму 374 168,42 грн, що підтверджується видатковими, товарно-транспортними та податковими накладними, наявними в матеріалах справи.
Згідно з частиною 1 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Аналогічні положення містить частина 1 статті 193 Господарського кодексу України.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Стаття 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Під виконанням зобов`язання розуміється вчинення боржником та кредитором взаємних дій, спрямованих на виконання прав та обов`язків, що є змістом зобов`язання.
Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Умовами пункту 4.4 Договору (з урахуванням протоколу розбіжностей) встановлено, що покупець зобов`язаний сплатити постачальнику вартість товару протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів з моменту його реалізації покупцем, що підтверджується звітом покупця.
У пункті 14.1.202 Податкового кодексу України визначено, що продаж (реалізація) товарів – будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатного надання товарів. Не вважаються продажем товарів операції з надання товарів у межах договорів комісії (консигнації), поруки, схову (відповідального зберігання), доручення, довірчого управління, оперативного лізингу (оренди), інших цивільно-правових договорів, які не передбачають передачі прав власності на такі товари.
Колегія суддів звертає увагу на те, що строк (термін) виконання зобов`язання встановлюється у вигляді календарної дати або періоду, а також може бути визначений подією, що має неминуче настати. У такому випадку зобов`язання підлягає виконанню з настанням цієї події або протягом певного періоду (через певний період) після настання такої події.
Сторони у Договорі погодили строк оплати товару з вказівкою на подію – протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів з моменту реалізації товару покупцем, тобто обумовили настання у відповідача обов`язку оплатити товар обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (частина 1 статті 212 ЦК України). 
Згідно зі статтею 212 ЦК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Якщо настанню обставини недобросовісно перешкоджала сторона, якій це невигідно, обставина вважається такою, що настала.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що, відповідно до умов пункту 2.2.4 Договору у випадку, якщо протягом 90 календарних днів з моменту поставки, товар не реалізований покупцем, він підлягає поверненню постачальнику. Витрати за повернення товару несе покупець.
Як вбачається з матеріалів справи відповідач не звертався до позивача з пропозицією про повернення нереалізованого товару.
Відтак на переконання колегії суддів, факт неповернення Товариством отриманого ним від Підприємства товару за видатковими накладними протягом 90 календарних днів з моменту поставки, а також відсутність в матеріалах справи пропозиції про повернення нереалізованого товару, свідчить про його фактичну реалізацію, після закінчення вказаного строку, а саме товар вважається реалізованим з 16.07.2024 за видатковою накладною від 16.04.2024 № Ап0001225, з 29.07.2024 за видатковою накладною від 29.04.2024 № Ап0002320, з 15.08.2024 за видатковими накладними від 16.05.2024 №Ма0001265 та №Ма0001356, з 04.09.2024 за видатковою накладною від 05.06.2024 № Ин0000378, з 23.09.2024 за видатковою накладною від 24.06.2024 №Ин0001861, з 25.11.2024 за видатковою накладною від 26.08.2024 № Ав0001857, з 29.01.2025 за видатковою накладною від 30.10.2024 №Ок0002448, з 10.04.2025 за видатковою накладною від 09.01.2025 № Ян0000563, з 05.05.2025 за видатковою накладною від 03.02.2025 № Фв0000024.
Таким чином, апеляційним господарським судом встановлено, що відповідач був зобов`язаний оплатити поставлений позивачем товар протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів з моменту його реалізації, а саме: за видатковою накладною від 16.04.2024 № Ап0001225 у строк до 17.09.2024, за видатковою накладною від 29.04.2024 № Ап0002320 у строк до 11.08.2024, за видатковими накладними від 16.05.2024 №Ма0001265 та №Ма0001356 у строк до 28.08.2024, за видатковою накладною від 05.06.2024 № Ин0000378 у строк до 17.09.2024, за видатковою накладною від 24.06.2024 №Ин0001861 у строк до 06.10.2024, за видатковою накладною від 26.08.2024 № Ав0001857 у строк до 08.12.2024, за видатковою накладною від 30.10.2024 №Ок0002448 у строк до 11.02.2025, за видатковою накладною від 09.01.2025 № Ян0000563 у строк до 23.04.2025, за видатковою накладною від 03.02.2025 № Фв0000024 у строк до 18.05.2025.
Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України та статтею 193 ГК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, з огляду на встановлені обставини справи, станом на дату подання цього позову (07.05.2025) відповідач був зобов`язаний оплатити поставлений позивачем товар за видатковими накладними від 16.04.2024 №Ап0001225 на суму 20 449,90 грн, від 29.04.2024 № Ап0002320 на суму 38 116,06 грн, від 16.05.2024 № Ма0001265 на суму 13 922,23 грн, від 16.05.2024 № Ма0001356 на суму 21 180,80 грн, від 05.06.2024 №Ин0000378 на суму 26 314,32 грн, від 24.06.2024 №Ин0001861 на суму 4 629,55 грн, від 26.08.2024 №Ав0001857 на суму 50 335,27 грн, від 30.10.2024 № Ок0002448 на суму 74646,15 грн, від 09.01.2025 № Ян0000563 на суму 64 185,72 грн.
Одночасно, за видатковою накладною від 03.02.2025 № Фв0000024 на суму 60 388,42 грн у відповідача строк оплати не настав, станом на дату подачі позову, а тому позовні вимоги позивача в частині стягнення основної суми заборгованості у розмірі 60 388,42 грн є необґрунтованими.
З матеріалів справи вбачається, що станом на 30.04.2025 у відповідача за договором №27/03/23 від 27.03.2023 наявна заборгованість у розмірі 364 074,14 грн, яка включає заборгованість за видатковою накладною від 03.02.2025 № Фв0000024 на суму 60 388,42 грн, що підтверджується актом звіряння взаємних розрахунків за період з 01.01.2025 по 30.04.2025.
Враховуючи вищевикладене, станом на дату подачі позову, у відповідача виник обов`язок з оплати поставленого позивачем товару на загальну суму 303 685,72 грн (364 074,14 грн - 60 388,42 грн).
Посилання апелянта на те, що строк виконання зобов`язання щодо сплати за поставлений товар є таким, що не настав, у зв`язку з недоведенням факту реалізації вказаного товару, є необґрунтованими.
Так, враховуючи предмет спору в даній справі та правила розподілу тягаря доказування між сторонами, відповідач, для звільнення себе від обов`язку з оплати вартості поставленого у його власність продукції, має довести належними та допустимими доказами, що отримана ним продукція ще не реалізована.
Аналогічна правова позиція викладена у поставі Верховного Суду від 16.04.2018 року в справі № 910/4846/17.
Відповідно до пункту 4.5 Договору покупець зобов`язаний надавати інформацію про реалізований товар та про залишки нереалізованого товару кожні 7 (сім) календарних днів шляхом направлення звіту на електронну або поштову адресу постачальника, вказану в реквізитах цього Договору.
Однак, в матеріалах справи відсутні звіти відповідача щодо нереалізованого товару, як того вимагають умови укладеного між сторонами договору.
Відтак, відповідачем не надано належних доказів не реалізації поставленого йому товару за видатковими накладними від 16.04.2024 № Ап0001225, від 29.04.2024 № Ап0002320, від 16.05.2024 № Ма0001265, від 16.05.2024 № Ма0001356, від 05.06.2024 № Ин0000378, від 24.06.2024 № Ин0001861, від 26.08.2024 № Ав0001857, від 30.10.2024 № Ок0002448, від 09.01.2025 № Ян0000563 та від 03.02.2025 № Фв0000024.
Положеннями ч.ч. 1 - 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17 та аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Колегією суддів встановлено обставини наявності у відповідача заборгованості за поставлений та реалізований товар, додані позивачем до матеріалів справи докази, є більш вірогідними, і дозволяють дійти висновку, що факт наявності заборгованості відповідача має місце.
Відповідачем не надано суду доказів того, що товар позивачем не поставлявся, що відповідачем не реалізовано товар поставлений Підприємством відповідно до видаткових накладних, наявних в матеріалах справи. Крім того, відповідачем не надано і контррозрахунку заборгованості.
Частиною 4 ст. 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Враховуючи наведені обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає позовні вимоги частково обґрунтовані щодо стягнення основного боргу у розмірі 303 685,72 грн.
Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції.
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені у розмірі 31 701,09 грн за кожною видатковою накладною окремо за загальний період з 16.07.2024 по 07.05.2025, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частиною 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Положеннями статті 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Одним із різновидів господарських санкцій, які застосовуються до правопорушника у сфері господарювання, є штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (стаття 230 Господарського кодексу України).
За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 Цивільного кодексу України).
Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.
Відповідно до пункту 5.1 Договору у разі недотримання термінів оплати товару, зазначених у пункті 4.4 цього Договору, покупець сплачує на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченого товару за кожний день прострочення.
Разом із тим, преамбулою Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань” передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи – суб`єкти підприємницької діяльності.
Згідно зі статтями 1, 3 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань” платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що умовами договору поставки № 27/03/23 від 27.03.2023 сторони не узгоджували нарахування пені у строк, більший ніж шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, колегія суддів вважає його таким, що не повністю відповідає приписам чинного законодавства та положенням Договору враховуючи встановленого судом апеляційної інстанції правильного періоду – дати початку виникнення прострочення по кожній видатковій накладній та положення частини 6 статті 232 Господарського кодексу України щодо граничного строку нарахування пені.
Враховуючи зазначене, колегія суддів здійснила розрахунок пені з використанням калькулятора Ліга-закон, який складає:
- 2724,00 грн за період з 30.07.2024 (перший день прострочення) по 30.01.2025 (кінцева дата встановленого законом шестимісячного строку нарахування) за видатковою накладною від 16.04.2024 № Ап0001225 на суму 20 449,90 грн;
- 5118,89 грн за період з 12.08.2024 по 12.2025 за видатковою накладною від 29.04.2024 № Ап0002320 на суму 38 116,06 грн;
- 2858,00 грн за період з 29.08.2024 по 28.02.2025 за видатковою накладною від 16.05.2024 № Ма0001356 на суму 21 180,80 грн;
- 1878,57 грн за період з 29.08.2024 по 28.02.2025 за видатковою накладною від 16.05.2024 № Ма0001265 на суму 13 922,23 грн;
- 3570,45 грн за період з 18.09.2024 по 18.03.2025 за видатковою накладною від 05.06.2024 № Ин0000378 на суму 26 314,32 грн;
- 644,31 грн за період з 07.10.2024 по 07.04.2025 за видатковою накладною від 24.06.2024 № Ин0001861 на суму 4 629,55 грн;
- 6035,15 грн за період з 09.12.2024 по 07.05.2025 (дата звернення з позовом) за видатковою накладною від 26.08.2024 № Ав0001857 на суму 50 335,27 грн;
- 5294,76 грн за період з 12.02.2025 по 07.05.2025 за видатковою накладною від 30.10.2024 № Ок0002448 на суму 74 646,15 грн;
- 763,19 грн за період з 24.04.2025 по 07.05.2025 за видатковою накладною від 09.01.2025 № Ян0000563 на суму 64 185,72 грн.
Враховуючи приписи частини другої статті 237 ГПК України, колегія суддів зазначає, що за розрахунком суду розмір пені нарахований за порушення строку сплати за видатковими накладними від 16.05.2024 № Ма0001356, від 16.05.2024 № Ма0001265, від 05.06.2024 № Ин0000378 та від 24.06.2024 № Ин0001861, є більшим ніж заявлено позивачем, а тому задоволенню підлягає пеня у розмірі розрахованому позивачем, а саме у розмірі 13950,64 грн.
Розмір пені розрахований судом за порушення термінів оплати товару по видатковим накладним від 16.04.2024 № Ап0001225, від 26.08.2024 № Ав0001857, від 30.10.2024 № Ок0002448 та від 09.01.2025 № Ян0000563 є меншим ніж розраховано позивачем, а тому підлягає стягненню пеня у розмірі розрахованому судом, а саме 14817,10 грн.
Відтак загальний розмір пені, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за спірний період складає 28767,74 грн (13950,64 грн + 14817,10 грн).
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 4 186,13 грн 3 % річних та 17 817,01 грн інфляційних втрат за кожною видатковою накладною окремо за загальний період з 16.07.2024 року по 07.05.2025, апеляційний господарський суд зазначає наступне.
Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Визначене частиною 2 статті 625 ЦК України право на стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які через інфляційні процеси матимуть іншу цінність порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані.
Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18).
Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.
Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною 2 статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.
Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Таким чином, базою для нарахування інфляційних є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений. Періодом, за який розраховуються інфляційні втрати, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція) (такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 08.11.2022 у справі №910/21124/20, від 13.03.2024 у справі № 904/5899/21, від 07.11.2024 у справі № 925/1404/23).
Питання розрахунку інфляційних втрат у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання також було предметом розгляду об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 905/21/19, за результатами розгляду якого об`єднана палата в постанові від 26.06.2020 виклала правовий висновок про те, що при зменшенні суми боргу, внаслідок часткового виконання зобов`язання боржником, сума погашення має відніматися не від основного боргу, який існував на початок розрахункового місяця, а від суми основного боргу, помноженої на індекс інфляції у цьому місяці (фактичної вартості грошей на кінець розрахункового місяця з урахуванням інфляційних процесів). А подальший розрахунок інфляційних збитків здійснюється з урахуванням саме проіндексованого залишку основного боргу за попередній місяць у тій же послідовності (шляхом перемножування на індекс інфляції за наступний місяць та віднімання конкретної суми погашення боргу у новому розрахунковому місяці).
Об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 роз`яснено, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 до 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.
Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:
- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;
- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.
Зазначений спосіб розрахунку склався як усталена судова практика, його використовують всі бухгалтерські програми розрахунку інфляційних.
Вказана правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної Палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 № 910/13071/19.
Північний апеляційний господарський суд, звертає увагу на те, що кінцевою датою нарахування інфляційних втрат є 31.03.2025, а не як вказано позивачем 07.05.2025, оскільки станом на дату подачі позову 07.05.2025, індекс інфляції за квітень та травень 2025 року ще не розрахований.
Враховуючи правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №905/21/19, від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 та від 07.11.2024 у справі № 925/1404/23, колегія суддів здійснила розрахунок інфляційних втрат, відповідно до якого втрати від інфляції за видатковими накладними:
- від 16.04.2024 № Ап0001225 на суму 20449,90 грн – складає 2291,76 грн за період серпень 2024 року – березень 2025 року, оскільки датою початку прострочення є 30.07.2024;
- від 29.04.2024 № Ап0002320 на суму 38116,06 грн – складає 4271,56 грн за період серпень 2024 року по березень 2025 року, оскільки датою початку прострочення є 12.08.2024;
- від 16.05.2024 № Ма0001356 на суму 21180,80 грн – складає 1887,17 грн за період вересень 2024 року по березень 2025 року, оскільки датою початку прострочення є 29.08.2024;
- від 16.05.2024 № Ма0001265 на суму 13922,23 грн – складає 1240,44 грн за період вересень 2024 року по березень 2025 року, оскільки датою початку прострочення є 29.08.2024;
- від 05.06.2024 № Ин0000378 на суму 26 314,32 грн – складає 2344,56 грн за період жовтень 2024 року по березень 2025 року, оскільки датою початку прострочення є 18.09.2024;
- від 24.06.2024 № Ин0001861 на суму 4 629,55 грн – складає 412,48 грн за період з жовтня2024 року по березень 2025 року, оскільки датою початку прострочення є 07.10.2024;
- від 26.08.2024 року № Ав0001857 на суму 50 335,27 грн – складає 2 511,38 грн за період грудень 2024 по березень 2025 року, оскільки датою початку прострочення є 09.12.2024;
- від 30.10.2024 № Ок0002448 на суму 74 646,15 грн – складає 1725,82 грн за період лютий -березень 2025 року, оскільки датою початку прострочення є 12.02.2025;
- від 09.01.2025 № Ян0000563 на суму 64 185,72 грн – інфляційна складова не нараховується.
Загальний розмір інфляційних втрат, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за спірний період складає 16580,84 грн (2187,43 грн (за розрахунком позивача) + 4271,56 грн + 1887,17 грн + 1240,44 грн + 2344,56 грн + 412,48 грн + 2511,38 грн + 1725,82 грн).
Щодо розрахунку процентів річних, періоду їх нарахування, судом апеляційної інстанції встановлено, що період і сума 3% річних розраховані позивачем та судом першої інстанції неправильно.
Так, за перерахунком суду, враховуючи часткові оплати з використанням калькулятора Ліга-закон, сума 3 % річних за прострочення зобов`язання щодо оплати за поставлений товар за видатковими накладними:
- від 16.04.2024 № Ап0001225 на суму 20449,90 грн – складає 443,28 грн, з яких за період з 30.07.2024 по 10.03.2025 – 375,79 грн, за період з 11.03.2025 по 22.04.2025 – 54,60 грн, за період з 23.04.2025 по 07.05.2025 – 12,88 грн);
- від 29.04.2024 року № Ап0002320 на суму 38116,06 грн – складає 841,51 грн за період з 12.08.2024 по 07.05.2025;
- від 16.05.2024 № Ма0001356 на суму 21180,80 грн – складає 438,11 грн за період з 29.08.2024 по 07.05.2025;
- від 16.05.2024 № Ма0001265 на суму 13922,23 грн – складає 287,97 грн за період з 29.08.2024 по 07.05.2025;
- від 05.06.2024 № Ин0000378 на суму 26 314,32 грн – складає 501,15 грн за період з 18.09.2024 по 07.05.2025;
- від 24.06.2024 № Ин0001861 на суму 4 629,55 грн – складає 80,96 грн за період з 07.10.2024 по 07.05.2025;
- від 26.08.2024 № Ав0001857 на суму 50 335,27 грн – складає 620,31 грн за період з 09.12.2024 по 07.05.2025;
- від 30.10.2024 № Ок0002448 на суму 74 646,15 грн – складає 521,50 грн за період з 12.02.2025 по 07.05.2025;
- від 09.01.2025 № Ян0000563 на суму 64 185,72 грн – складає 73,86 грн за період з 24.04.2025 по 07.05.2025.
Оскільки, розмір 3% річних за розрахунком суду апеляційної інстанції є меншим від розрахунку здійсненого позивачем, задоволенню підлягає розмір 3% річних визначений судом, а саме у сумі 3 808,65 грн. 
Згідно ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частина 1 статті 277 ГПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи зазначене, Північний апеляційний господарський суд вважає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні по суті спору щодо стягнення заборгованості у даній справі.
Разом з тим, на підставі ч. 1 ст. 277 ГПК України, рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2025 у справі № 910/5784/25 підлягає скасуванню в частині стягнення 60 388,42 грн основного боргу, 30 882,07 грн пені, 4 171,46 3% річних та 17 817,01 грн інфляційних втрат, сум, які перераховані судом апеляційної інстанції з викладенням резолютивної частини рішення у новій редакції.
Пунктом 2 ч. 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
На підставі п. 2 ч. 1, ч. 14 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції здійснює розподіл судових витрат наступним чином: судовий збір покладається на Товариство з обмеженою відповідальністю «Смарт Груп Україна» за подачу позову у розмірі 4 234,12 грн, та за подачу апеляційної скарги в розмірі 7505,00 грн.
Керуючись ст.ст. 129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Груп Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2025 у справі № 910/5784/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2025 у справі № 910/5784/25 скасувати в частині стягнення 60 388,42 грн основного боргу, 30 882,07 грн пені, 4 171,46 3% річних та 17 817,01 грн інфляційних втрат, виклавши його резолютивну частину у новій редакції:
« 1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Груп Україна» (04210, місто Київ, проспект Героїв Сталінграда, будинок 20а; код ЄДРПОУ 40549852) на користь Приватного підприємства «СвітЧай» (81146, Львівська область, Львівський район, село Підберізці, вулиця Енергетична, будинок 5; код ЄДРПОУ 30051782) 303 685 (триста три тисячі шістсот вісімдесят п`ять) грн 72 коп. основного боргу, 28 767 (двадцять вісім тисяч сімсот шістдесят сім) грн 74 коп. пені, 3 808 (три тисячі вісімсот вісім) грн 65 коп. 3 % річних, 16580 (шістнадцять тисяч п`ятсот вісімдесят) грн. 84 коп. інфляційних втрат, а також 4 234 (чотири тисячі двісті тридцять чотири) грн 12 коп. судового збору.
3. В іншій частині позову відмовити.».
3. Судові витрати (судовий збір) за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.
4. Видачу наказу по справі №910/5784/25 доручити Господарському суду міста Києва.
5. Матеріали справи 910/5784/25 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст.ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 05.02.2026. 

Головуючий суддя О.В. Тищенко 

Судді Г.А. Кравчук

О.М. Сибіга