Справа № 456/727/25 Головуючий у 1 інстанції: Писарев О. Ю 
Провадження № 22-ц/811/2816/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
23 грудня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - судді Ніткевича А.В.
суддів –Бойко С.М., Копняк С.М.
розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 10 липня 2025 року в складі судді Писарєва О.Ю. у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Проценти» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
встановив:
У лютому 2025 року позивач ТОВ «ФК «Проценти» звернувся до суду із позовом до відповідачки ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №5044-3122-1 від 12.01.2024 року у розмірі 50625,00 грн, яка складається з 5000,00 грн. заборгованості за кредитом та 45625,00 грн. – заборгованості за нарахованими процентами за період з 12.01.2024 по 11.01.2025 відповідно до п. 1.2 Кредитного договору за ставкою 2,5 % за кожен день користування кредитом та графіку платежів, а також судові витрати, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 гн. та судового збору в сумі 2422,40 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 12 січня 2024 року між ТОВ «ФК «Проценти» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №5044-3122-1 (далі – Договір), відповідно до умов якого, остання отримала кредит у розмірі 5 000 грн строком на 365 днів (до 11.01.2025), шляхом переказу на її платіжну картку № НОМЕР_1 , емітовану АТ «Універсал Банк», зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5% від суми кредиту за кожен день користування. Кредитний договір був укладений в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідачки на веб-сайті в мережі Інтернет https://procent.com.ua та підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».
Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надав відповідачці можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених Договором. В порушення умов Договору відповідачка не виконав свої зобов`язання за цим Договором перед позивачем, у зв`язку з чим у відповідачки виникла заборгованість в розмірі 50625,00 грн, яка складається з 5000,00 грн. заборгованості за кредитом та 45625,00 грн. – заборгованості за нарахованими процентами за період з 12.01.2024 по 11.01.2025 відповідно до п. 1.2 Кредитного договору за ставкою 2,5 % за кожен день користування кредитом та графіку платежів, відтак представник позивача просив стягнути цю суму з відповідаки.
Оскаржуваним рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 10 липня 2025 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задоволено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» заборгованість за Кредитним договором №5044-3122-1 від 12.01.2024 року станом на 20.01.2025 у розмірі 50625 /п`ятдесят тисяч шістсот двадцять п`ять/ грн 00 коп., яка складається з 5000,00 грн. – заборгованість за кредитом, 45625,00 грн. – заборгованість за нарахованими процентами за період з 12.01.2024 по 11.01.2025.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» витрати на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень та судовий збір у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок.
Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , вважає рішення таким, що не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги покликається на те, що позивачем не доведено видачу коштів за договором, у виписці з рахунку відповідачки, інформація про платника коштів та підстава платежу, пов`язана з кредитним договором – відсутня, жодного документа підписаного відповідачкою електронного чи власноручно у справі немає, умови кредитування не погоджені відповідачкою у письмовій формі не підлягають застосуванню до правовідносин сторін відповідно до Постанови Великої палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17. Процентна ставка 2,5% порушує спеціальний закон і є нікчемною умовою згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», а тому проценти не можуть бути стягнуті. 
Звертає увагу на те, що позивачем на виконання ухвали від 24.03.2025 не надано жодних витребуваних документів, зокрема оригіналу договору про надання кредиту №5044-3122-1 від 12.01.2024 з усіма додатками, первинного документа щодо фактичного перерахунку грошових коштів позичальнику ОСОБА_1 із зазначенням повних реквізитів платника та отримувача, виписку з банківського рахунку кредитора станом на дату укладення договору – 12.01.2024. 
Зауважує, що суд першої інстанції посилається на чек ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС», який на думку відповідачки є неналежним, недопустимим і недостовірним доказом, оскільки його копія не містить відомостей про платника коштів, рахунок, банківську установу та фактичне проведення платежу банківською установою. Тобто, даний чек за змістом не відповідає ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» та не містить обов`язкових реквізитів, передбачених п. 37 Додатку до Інструкції НБУ №163. 
Вважає, що місцевий суд помилково послався на лист АТ «Універсал Банк» від 03.03.2025 №БТ/2196, відповідно до якого відбулося зарахування коштів на суму 5000 грн о 14:59 год 12.01.2024, оскільки у такому відсутня інформація про платника коштів і підстави платежу, пов`язані з Кредитним договором. 
Вказує, що суперечність умов договору в частині строку кредитування має тлумачитись на користь споживача кредитних послуг, а несправедливі і нікчемні умови договору не повинні застосовуватись до правовідносин сторін. Суд першої інстанції не керувався презумпціями тлумачення договору на користь держави та contra proferentem, правовими висновками Верховного Суду, а натомість встановив всі умови кредитування на підставі копії тексту односторонньо виготовленого позивачем на умовах, які не відповідають законам, принципам добросовісності, розумності та справедливості. 
Наголошує, що положення п. 2 розділу ІІ та п. 17 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» не могли бути застосовані до правовідносин, що виникли між сторонами, оскільки такі застосовуються виключно до кредитних договорів, укладених до 24 грудня 2023 року, якщо строк їх дії було продовжено після цієї дати. Натомість до кредитних договорів, укладених після 24.12.2023 року, підлягає застосуванню загальна норма – ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», якою встановлено, що максимальна процентна ставка не може перевищувати 1%, розрахованих згідно з ч. 4 цієї ж статті. В порушення вищезазначеного, позивачем у тексті Кредитного договору №5044-3122-1 від 12.01.2024 включено умову про нарахування процентів за ставкою 2,5% і після набрання чинності законом 24.12.2023, що прямо суперечить спеціальній забороні. Тому умова про переплату в 10 разів процентів в будь-якому випадку є несправедливою і не відповідає засадам добросовісності, розумності та справедливості, гарантованих ст. 3 ч. 3 ст. 509 ЦК України. 
Зазначає, що заявлені позивачем витрати на правничу допомогу не відповідають критеріям неминучості та необхідності встановленим ЄСПЛ, стосуються основної статутної господарської діяльності позивача. Існує пряма заборона закону покладення таких витрат на споживачів кредитних послуг. 
Просить скасувати рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 10 липня 2025 року і постановити нове, яким у задоволенні позову ТОВ «ФК «Процент» до ОСОБА_1 відмовити. 
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Процент» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін. 
Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення кредитної заборгованості, сумарний розмір якої не перевищує тридцять прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду таким вимогам відповідає лише частково.
Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «ФК «Проценти» суд першої інстанції виходив з того, що 12.01.2024 між ТОВ «Фінансова компанія «Процент» та ОСОБА_1 укладений Кредитний договір №5044-3122-1, який підписано електронним підписом відповідачки, відтвореним шляхом використання відповідачкою одноразового ідентифікатора за умовами якого позивач надав відповідачці кредит у розмірі 5000,00 грн. строком на 365 днів, за яким нараховується процентна ставка 2,5 % від суми кредиту за кожний день. Вказаний договір укладено в інформаційно-комунікаційній системі на сайті https://procent.com.ua відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». За умовами договору Товариство здійснило переказ суми Кредиту на електронний платіжний засіб НОМЕР_2 , що належить Позичальникові. Переказ суми Кредиту здійснювався Товариством через платіжний сервіс FONDY (ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС», який здійснює діяльність переказу коштів без відкриття рахунків, веб-сайт https://fondy.ua). Факт перерахування коштів відповідачці у розмірі 5 000 грн. підтверджується чеком платіжного сервісу FONDY та інформацією про рух коштів по банківській картці НОМЕР_3 , наданою АТ «Універсал Банк». 
Таким чином, встановивши, що відповідачка ОСОБА_1 не виконала зобов`язань щодо повернення кредитних коштів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, шляхом стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за договором №5044-3122-1 від 12.01.2024 в розмірі 50625,00 грн. 
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.
Судом встановлено, що 12 січня 2024 року між ТОВ «ФК «Процент» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №5044-3122-1 у формі електронного документу з використанням електронного підпису, відповідно до умов якого, товариство зобов`язується надати позичальникові грошові кошти в розмірі 5000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в строки, визначені цим договором (п.1.1). Процентна ставка за користування кредитом становить 2,5 % від суми кредиту за кожний день (річна процентна ставка становить 912,50%) користування кредитом (п.1.2). Строк надання кредиту та строк дії договору становить 365 днів, з сплатою кредиту в кінці строку користування згідно додатку № 1 до цього договору. Детальні терміни (дати) повернення кредиту та сплати процентів, визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача, графіку платежів та реальної річної процентної ставки, що є додатком №1 до цього договору (п. 1.3). Товариство здійснює переказ суми кредиту на електронний платіжний засіб НОМЕР_2 , що належить позичальникові. Переказ суми кредиту здійснюється Товариством через платіжний сервіс FONDY або іншим способом (п.1.7).
Відповідно до п.п. 2.4.1. Договору, позичальник зобов`язується у встановлений договором строк сплачувати нараховані проценти за користування кредитом та повернути кредит.
Згідно із п. 4.2. Договору, нарахування процентів за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються щоденно, з дня його надання позичальнику (дня перерахування грошових коштів на електронний платіжний засіб позичальника), до дня повернення суми кредиту, визначеної у Додатку 1 цього Договору (зарахування грошових коштів на поточний рахунок Товариства, зазначений у пункті 9 цього Договору), включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом.
Відповідно до Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача, графіку платежів та реальної річної процентної ставки до Кредитного договору, сторони погодили, що загальна вартість кредиту за розрахунковий період з 12 січня 2024 року по 11 січня 2025 року становить 50625 грн. 
Згідно із п. 6.5 договору, даний договір укладається в інформаційно-комунікаційній системі на сайті https://procent.com.ua відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Пунктом 6.5. договору передбачено, що сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між позичальником та товариством в якості електронного підпису позичальника буде використовуватись електронний підпис з одноразовим ідентифікатором у випадках визначених чинним законодавством або електронний підпис.
Кредитний договір підписаний відповідачкою за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «375543», який було відправлено на номер мобільного телефону, вказаний у Кредитному договорі та інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «ФК «Процент», шляхом його введення в особистому кабінеті на веб-сайті в мережі Інтернет https://procent.com.ua.
Згідно із довідкою платіжного сервісу «Fondy» №722767296 від 12.01.2024 ТОВ «ФК «Процент» здійснено переказ коштів на платіжну картку № НОМЕР_4 у розмірі 5 000 грн, відповідно до договору №5044-3122-1 від 12.01.2024 на умовах фінансового кредиту. 
З листа АТ «Універсал Банк» від 03.03.2025 №БТ/2196, вбачається, що банківська картка НОМЕР_3 була емітована банком на ім`я ОСОБА_1 . В додатках до листа надано рух коштів по даній картці, з якого вбачається зарахування коштів у сумі 5000 грн. о 14:59 год. 12.01.2024.
З Детального розрахунку заборгованості за договором №5044-3122-1 від 12.01.2024 вбачається, що станом на 20.01.2025 року загальна сума заборгованості ОСОБА_1 за договором №5044-3122-1 від 12.01.2024 становить 50625 гривень 00 коп., в тому числі: прострочена заборгованість за сумою кредиту становить 5000,00 грн., прострочена заборгованість по несплаченим процентам за користування кредитом становить 45625,00 грн.
Статтею 11 ЦК України визначено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
За змістом статті 207 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
В силу частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Із положень частини третьої статті 11 Закону України від 03 вересня 2015року №675-VIII «Про електронну комерцію» слідує, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону №675-VIII пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.
За змістом частини шостої статті 11 Закону №675-VIII відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана, зокрема, шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону.
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (стаття 12 Закону №675-VIII).
В силу пункту 6 частини першої статті 3 Закону №675-VIII електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Ураховуючи викладені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що кредитний договір укладено в електронному вигляді з використанням електронного підпису, за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, який надісланий кредитором на номер телефону, зазначений ОСОБА_1 при реєстрації на сайті кредитодавця, на підтвердження чого в ідентифікаційній частині договору містяться код ідентифікатор відповідачки, що і є її безпосереднім підписом, відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію». Без здійснення вказаних дій відповідачкою, кредитний договір не був би укладений між сторонами.
Електронний підпис з одноразовим ідентифікатором 375543 направлявся відповідачці 10.11.2023 о 14:58:44 год шляхом надсилання повідомлення на мобільний номер НОМЕР_5 , який зазначений у кредитному договорі та ІТС.
Кредитний договір №5044-3122-1 від 12.01.2024 підписаний ОСОБА_1 12.01.2024 о 14:58:56 шляхом введення електронного підпису з одноразовим ідентифікатором.
Кредитні кошти відправлені відповідачці 12.01.2024 на платіжну картку НОМЕР_1 емітовану АТ «Універсал Банк», яка була вказана відповідачкою у кредитному договорі.
Таким чином, відповідно до укладеного Кредитного договору №5044-3122-1 від 12.01.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» та ОСОБА_1 , відповідачка отримала кредит у розмірі 5000 гривень, строком на 365 днів (до 11.01.2025), шляхом переказу на її платіжну картку НОМЕР_1 емітовану АТ «Універсал Банк» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5 % від суми кредиту за кожен день користування (912,5% річних).
Наведене свідчить, що при укладенні цього договору сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов та у сторін, відповідно до приписів статті 11 ЦК України, виникли права та обов`язки, які витікають із кредитного договору.
Доказів повернення тіла кредиту у повному обсязі матеріали справи не містять, взяті на себе зобов`язання за договором відповідачка не виконала, а отже апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сума за тілом кредиту у розмірі 5000,00 грн. підлягає стягненню з відповідачки.
Доводи відповідачки щодо відсутності доказів укладення кредитного договору є безпідставними. Матеріалами справи підтверджено, що без створення позичальником даних по заявці на кредит, без отримання листа смс-повідомлення про погодження кредиту, без підписання позичальником одноразовим ідентифікатором договору та відправлення товариству електронного повідомлення про прийняття пропозиції укласти кредитний договір, вказаний договір не був би укладений.
Тобто відповідачкою здійснено ряд активних дій з метою укладання кредитного договору, зокрема надано особисті відомості, такі як дані паспорту, номер платіжної картки, правильність яких не спростовано. Довідкою «Fondy» №722767296 від 12.01.2024, випискою по рахунку за період з 12.01.2024 по 17.01.2024 наданою АТ «Універсал Банк» підтверджується зарахування на платіжну картку суми кредиту.
Отже, встановивши, що без здійснення вказаних дій кредитний договір не був би укладений між сторонами, колегія суддів приходить до висновку, що цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, відтак укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача та відповідача.
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі №234/8084/20 (провадження № 61-2303св21).
Щодо фактичного перерахунку грошових коштів відповідачці та надання первинних бухгалтерських документів, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаним положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 №75 виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта.
При цьому, згідно з пунктом 3 вказаного Положення, клієнтські рахунки, за якими обліковуються кошти, розпорядником яких є клієнти банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу), розрахункові рахунки.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто, виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16.09.2020 у справі № 200/5647/18, від 25.05.2021 у справі №554/4300/16-ц.
Таким чином, системний аналіз матеріалів справи, зокрема, виписка по вказаному рахунку за період з 12.01.2024 по 11.01.2025 в сукупності з іншими доказами, дають підстави для висновку, що позивачем надані суду належні та допустимі докази, а саме первинні бухгалтерські документи щодо надання кредитних коштів, отримання таких коштів відповідачем за кредитним договором №5044-3122-1 від 12.01.2024. 
У свою чергу, ТОВ «ФК «Процент» здійснює свою діяльність відповідно до отриманого свідоцтва про державну реєстрацію фінансової установи (серія ФК №955 від 14.11.2017р.) відповідно до Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 14.11.2017 р. №4292 (реєстраційний номер 13103682). Відповідно до ліцензії Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 18.01.2018, ТОВ «ФК «Процент» здійснює діяльність з надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту. 
Отже, ТОВ «ФК «Процент» не є банківською установою в розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність», не відкриває рахунки, а здійснює послуги з переказу коштів без відкриття рахунку.
Відповідно до п.10 Постанови Правління НБУ «Про затвердження Положення про додаткові вимоги до договорів небанківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий, фінансовий кредит)» від 03 листопада 2021 року № 113, перебачено, що договори, умови яких передбачають безготівкове перерахування кредитодавцем коштів у рахунок кредиту на рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача, з урахуванням вимог пункту 9 розділу II цього Положення повинні містити номер такого рахунку споживача за стандартом IBAN, сформований відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України з питань запровадження міжнародного номера рахунку, та/або номер такого особистого електронного платіжного засобу споживача у форматі перші шість знаків і останні чотири знаки номера електронного платіжного засобу.
Позивачем до позовної заяви, на підтвердження перерахування грошових коштів відповідачці, надано виписку з АТ «Універсал Банк» про зарахування коштів в сумі 5000 грн. за операцією FOND*SENS 02 Card та довідку «Fondy» №722767296 від 12.01.2024. 
Натомість, відповідачкою не надано до суду належних і допустимих доказів того, що відповідні кредитні кошти не були нею отримані.
Щодо належності електронного платіжного засобу, на який було перераховано кредитні кошти відповідачці, суд зазначає, що клієнт самостійно вносить до інформаційно-телекомунікаційної системи кредитора номер своєї банківської картки, на яку бажає отримати кредит. Інформаційно-телекомунікаційна система кредитора, в автоматичному режимі перераховує кредитні кошти за реквізитами вказаними клієнтом.
Як вбачається із змісту Кредитного договору, в ньому зазначено номер особистого електронного платіжного засобу відповідачки з маскою, а саме, НОМЕР_1 . 
Зазначену інформацію про банківські реквізити очевидно, що надала позивачу саме відповідачка, зважаючи на ту обставину, що, така інформація у відповідності з чинним законодавством України становить банківську таємницю та, відповідно, позивач за будь-яких обставин не міг би отримати ці банківські реквізити не інакше як від самої відповідачки або за її згодою. 
Отже, в матеріалах справи достатньо доказів на підтвердження позовних вимог, на противагу яким, апелянтом жодного доказу не надано.
Щодо правомірності нарахування позивачем процентів за договором кредиту, колегія суддів звертає увагу на таке.
Матеріалами справи встановлено, що згідно із п. 1.2. Кредитного договору, Позивач нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі 2,5 % від суми кредиту за кожен день користування (912,50% річних), тобто сторонами було узгоджена процентна ставка.
Строк надання кредиту відповідно до п. 1.3. Кредитного договору становить 365 днів.
Таким чином, сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами. Тому, наявні правові підстави для стягнення заборгованість за відсотками.
Однак, 22 листопада 2023 року прийнятий Закон України № 3498-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», який набрав чинності 24 грудня 2023 року. Вказаним Законом внесені зміни та доповнення і до Закону України №1734-VIII від 15 листопада 2016 року «Про споживче кредитування».
Зокрема, ст.8 Закону України №1734-VIII від 15 листопада 2016 року «Про споживче кредитування» доповнено частиною п`ятою, якою визначено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
Пунктом 17 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. 
При цьому, згідно пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 3498-ІХ, дія пункту 5 розділу I цього Закону, яким власне і запроваджено максимальний розмір денної процентної ставки, поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія пункту 5розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
Тобто, відповідно до положень ч. 7 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» у редакції Закону № 3498-IX продовження строку користування кредитом може здійснюється виключно шляхом укладення додаткового договору.
Так, відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» у редакції Закону № 3498-IX, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
Виходячи з п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 3498-ІХ, дія пункту 5 розділу I цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
При цьому, згідно із п. 4, надавачам фінансових послуг, не зазначеним у пункті 3 цього розділу (п. 3 - це банки), та надавачам допоміжних послуг протягом 30 днів з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність та документи у відповідність з вимогами цього Закону.
Тобто, позивач, як надавач фінансових послуг, був зобов`язаний привести свою діяльність у відповідність до вищевказаних змін.
У той же час, пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», встановити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.
Перехідні положення закону застосовуються, у разі якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому, Перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами Прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроекту.
Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія пункту 5розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
Кредитний договір №5044-3122-1 укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Процент» та ОСОБА_1 12 січня 2024 року, тобто після набрання чинності законом про внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування».
Відтак, доводи представника позивача про те, що такі зміни не стосуються укладеного з відповідачем у цій справі Кредитного договору №5044-3122-1 від 12.01.2024 без внесення до нього змін та на нього поширюються положення п. 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування», які діяли станом на час укладення договору протягом усього строку кредитування, є безпідставними.
Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Таким чином, умова укладеного між сторонами Кредитного договору, передбачена п. 1.2 Договору щодо встановлення денної процентної ставки 2,5%від суми кредиту у порядку ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», є нікчемною.
Нікчемний правочин (ч. 2ст. 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає.
Отже, сторони укладаючи договір про відкриття кредитної лінії №5044-3122-1 від 12.01.2024 повинні були діяти у межах, встановлених Законом України «Про споживче кредитування», при визначенні ними розміру денної процентної ставки, максимальний розмір якої не міг бути більшим, ніж той, що встановлено у частині 5 статті 8 цього Закону, оскільки за умовами укладеного договору передбачили її сплату позичальницею виключно за користування кредитними коштами в межах строку кредитування.
За таких обставин, підлягає перерахуванню розмір нарахованих позивачем процентів за користування відповідачем кредитними коштами з урахуванням указаних вище приписів, виходячи із максимального розміру денної процентної ставки, що становить 1 %.
З урахуванням викладеного, заборгованість за відсотками за укладеним між сторонами кредитним договором становить 18 250 грн. (5000*1%*365=18250).
Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, помилково не застосував до даних правовідносин Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року та безпідставно стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ ФК «Процент» вказану позивачем заборгованість в повному обсязі, що суперечить положенням Закону України «Про споживче кредитування».
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 10 липня 2025 року підлягає скасуванню, оскільки ухвалено з порушенням норм матеріального права, з ухваленням нового судового рішення, про часткове задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «Процент» до ОСОБА_1 , а саме стягнення з відповідачки суми заборгованості у загальному розмірі 23250,00 грн, яка складається з: 5000,00 грн. заборгованість за кредитом, 18250,00 грн. заборгованість за відсотками.
Відповідно до ч. 13 ст.141ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Частиною першою статті 141ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Колегія суддів вважає, що є підстави для перерозподілу судових витрат пропорційно розміру задоволених вимог, оскільки за результатами апеляційного перегляду апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково.
За подання позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №1746 від 20.01.2025. 
При зверненні з апеляційною скаргою відповідачкою сплачено судовий збір у розмірі 3633,60 грн, що підтверджується квитанцією 8 від 07.08.2025 року. 
Позовну заяву ТОВ «Фінансова компанія «Процент» задоволено на 45,93%, тому з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Процент» підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1112,51 грн. 
Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, тому з ТОВ «Фінансова компанія «Процент» на її користь підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1964 грн. 84 коп. 
Згідно з ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Провівши взаємозалік судового збору, остаточно з ТОВ «Фінансова компанія «Процент» на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 852 грн. 33 коп. (1964,84-1112,51=852,33).
Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частин першої-третьої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК України).
З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виокремити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи (висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі №357/380/20, провадження № 14-20цс22).
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).
Отже, в силу приписів наведених вище норм для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір(позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі №909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі №922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі №915/237/18).
В позовній заяві позивач просив стягнути з відповідачки витрати на оплату послуг з професійної правничої допомоги адвоката у розмірі 10000 грн.
До позовної заяви позивачем додано копію договору про надання правничої допомоги №03/06/2024 від 03 червня 2024 року про надання юридичних послуг, довіреність від 03.06.2024 року, якою ТОВ «ФК Процент» уповноважує адвоката Руденка К.В. представляти інтереси товариства, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, акт прийому-передачі наданих послуг №7 до договору 03/06/2024 від 03 червня 2024 року та витяг №1 до нього.
З витягу до акту прийому-передачі наданих послуг згідно договору № 03/06/2024 від 03 червня 2024 року вбачається, що відповідно до умов договору адвокат підготував позовну заяву про стягнення заборгованості зі ОСОБА_1 , вартість послуги 9000 грн, складання адвокатського запиту про витребування доказів по боржнику ОСОБА_1 , вартість послуги 1000 грн.
Матеріалами справи підтверджується обсяг наданих адвокатом правничих послуг по справі.
Разом з тим, в клопотанні від 12.03.2025 про зменшення судових витрат на правничу допомогу ОСОБА_3 просила відмовити позивачу у стягненні заявленій сумі, оскільки такі витрати не носять індивідуальний характер та створюють надмірний тягар для відповідачку.
У постанові Верховного суду від 21 травня 2025 року у справі № 369/10615/19 зазначено «Касаційний суд акцентує увагу, що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності відповідного заперечення іншої сторони, яка вказує на неспівмірність витрат та наводить відповідне обґрунтування, за потреби - з наданням доказів невідповідності заявлених витрат цим критеріям.»
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Враховуючи те, що справа є нескладною, розглядається у спрощеному провадженні, представник позивача участі у судовому засіданні не брав, а також те, що сторона відповідачки просила зменшити розмір витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає, що заявлені витрати позивача на правничу допомогу є неспівмірними зі складністю спірних правовідносин та непропорційно великими щодо вчинених представником позивача дій по наданню правничої допомоги. Відтак, апеляційний суд доходить висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції в сумі 3000, 00 грн.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, суд,-
ухвалив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 10 липня 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» заборгованість за кредитним договором №5044-3122-1 від 12 січня 2024 року в розмірі 23250 (двадцять три тисячі двісті п`ятдесят) гривень 00 копійок.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» на користь ОСОБА_1 на користь 852 (вісімсот п`ятдесят дві) гривень 33 копійок судового збору.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 23 грудня 2025 року.

Головуючий       А.В. Ніткевич 

Судді:  С.М. Бойко 

С.М. Копняк