ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2026 року	Львів	Справа № 380/1371/25 пров. № А/857/29429/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Запотічного І.І.,
суддів: Довгої О.І., Шинкар Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 червня 2025 року (суддя- Морська Г.М., ухвалене в м. Тернопіль) у справі № 380/1371/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області про визнання протиправними дій,-
ВСТАНОВИВ:

24 січня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 13.01.2025 №134550031188 про відмову у призначенні пенсії; зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 05.01.2025 та зарахувати до страхового стажу періоди роботи з 25.08.1983 по 02.06.1992, з 02.06.1992 по 11.08.1994, з 15.08.1994 по 01.07.1995, з 01.07.2000 по 11.09.2000.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 червня 2025 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 13.01.2025 №134550031188 про відмову у призначенні пенсії. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 25.08.1983 по 02.06.1992, з 03.06.1992 по 11.08.1994, з 15.08.1994 по 01.07.1995, з 01.07.2000 по 11.09.2000 та вирішити питання про призначення їй пенсії за віком з дати звернення 05.01.2025. У задоволенні решти позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, його оскаржило Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, подавши апеляційну скаргу до Восьмого апеляційного адміністративного суду, та з наведених в ній підстав, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняте нове про відмову в задоволені позові.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу рішення суду першої інстанції вважає законним та просить залишити його без змін.
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з досягненням віку 60 років та відповідно набуттям права на призначення пенсії за віком 06.01.2025 звернулась до органів Пенсійного фонду України з заявою при призначення пенсії за віком. 
До заяви ОСОБА_1 додані відповідні документи для підтвердження стажу роботи для призначення пенсії, зокрема: 
трудова книжка позивача серії НОМЕР_1 (дата заповнення 25.08.1983); 
довідка про заробітну плату для обчислення пенсії від 04.07.2024 № 610.
Постановою правління Пенсійною фонду України від 16.12.2020 №25-1 “Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України”, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 16.03.2021 за №339/35961, внесено зміни до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 (далі - Порядок №22-1), якими передбачено можливість застосування екстериторіального принципу призначення та перерахунку пенсій. 
За принципом екстериторіальності, заява позивачки від 06.01.2025 було опрацьована Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області. 
Рішенням відповідача від 13.01.2025 № 134550031188 позивачу було відмовлено в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.
Рішення мотивоване наступним: «…Вік заявника 60 років. Необхідний страховий стаж визначений статтею 26 Закону України «Про
загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить 32 роки. Страховий стаж особи становить 28 років 01 місяць 10 днів. Результати розгляду документів, доданих до заяви: за доданими документами до страхового стажу не враховано:
період роботи з 25.08.1983 по 02.06.1992, оскільки дата наказу про прийняття «24.08.1984» не відповідає даті прийняття «25.08.1983»;
період роботи з 11.01.1993 по 11.08.1994, оскільки номер наказу про прийняття дописано чорнилом іншого кольору, період роботи з червня 1992 по серпень 1994 згідно довідки про заробітну плату №610 від 04.07.2024 можливо переглянути за результатами проведеної зустрічної перевірки;
період роботи з 15.08.1994 по 01.07.1995, оскільки запис про звільнення не засвідчено підписом відповідальної особи;
період роботи з 01.07.2000 по 11.09.2000, оскільки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні дані. Враховуючи вищезазначене, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу - 32 роки…». 
Не погоджуючись з цим рішенням відповідача, позивач звернулася до суду з цим позовом.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), норми якого суд застосовує в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин. 
Згідно абз. 22 ст. 1 Закону № 1058-IV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 1058-IV згідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Згідно ч. 4 ст. 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності вказаним Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених зазначеним Законом.
Відповідно до ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно ст. 48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення", трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання вимог статті 62 Закону № 1788-ХІІ Кабінет Міністрів України постановою від 12.08.1993 № 637 затвердив Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637), пунктом 3 якого визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Пунктом 20 Порядку № 637 передбачено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
Отже, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно «Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях», затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 № 162 (яка діяла у спірний період 1986 - 1989):
- трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців;
- трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій *, які працювали понад 5 днів, в тому числі на сезонних і тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню
- всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільненні - в день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження);
- записи проводяться акуратно, пір`яний чи кульковою ручкою, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольору
- в розділах «Відомості про роботу», «Відомості про нагородження», «Відомості про заохочення» трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається; - в графі 3 розділу «Відомості про роботу» у вигляді заголовка пишеться повне найменування підприємства;
- в графі 3 пишеться: «Прийнято або призначений в такий-то цех, відділ, підрозділ, ділянку, виробництво» із зазначенням їх конкретного найменування, а також найменування роботи, професії або посади і присвоєного розряду. Записи про найменування роботи, професії або посади, на яку прийнято працівника, виробляються: для робітників - відповідно до найменуваннями професій, вказаних у Єдиному тарифно-кваліфікаційному довіднику робіт і професій робітників; для службовців - відповідно до найменуваннями посад, зазначених в Єдиної номенклатурі посад службовців, або відповідно до штатного розкладу;
- при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи і печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів
- бланки трудових книжок і вкладишів до них зберігаються в бухгалтерії підприємства як документи суворої звітності і видаються за заявкою у підзвіт особі, відповідальній за ведення трудових книжок
- після закінчення кожного місяця бухгалтерія вимагає від особи, відповідальної за ведення трудових книжок, звіту про наявність бланків трудових книжок і вкладишів до них, з додатком прибуткового ордера каси підприємства. На зіпсовані під час заповнення бланки трудових книжок і вкладишів до них складається акт.
Зазначена Інструкція втратила чинність на підставі наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993.
Таким чином, обов`язок ведення трудових книжок законодавцем покладений на адміністрацію підприємств, тому її неналежне ведення не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.
Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 "Про трудові книжки працівників" № 301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Відтак, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що у трудовій книжці позивачки НОМЕР_1 містяться наступні записи за спірні періоди: Жданівський комбінат хлібопродуктів № 1 - 25.08.1983 – зарахована таксирувальником у бухгалтерію, наказ № 262 від 24.08.1984; № 2 – 01.12.1984 – переведена бухгалтером у бухгалтерію, наказ № 290 від 26.11.1984; № 3 – 02.06.1992 – звільнена за власним бажанням, наказ № 67 від 02.06.1992; № 4 - 11.01.1993 – прийнята на посаду бухгалтера ВЧ НОМЕР_2 , наказ № 9 від 11.01.1993; № 5 – 11.08.1994 – звільнена на підставі п. 6 ст. 36 КЗпПУ, наказ № 94 від 13.08.94; № 6 – 15.08.1994 – прийнята на посаду бухгалтера , наказ № 4 від 15.08.1994; № 7 – 01.07.1995 – звільнена за власним бажанням, наказ № 7 від 01.07.1995; № 8 – 10.07.1995 – прийнята на посаду старшого касира, наказ № 179 від 10.07.1995; № 9 – 11.09.2000 – звільнена за власним бажанням, наказ № 80 від 11.09.2000.
Також період роботи позивача в Військовій частині № НОМЕР_2 згідно з трудовою книжкою з 11.01.1993 по 11.08.1994, а згідно з довідкою про заробітну плату для обчислення пенсії від 04.07.2024 № 610 з червня 1992 року до серпня 1994 року. Тобто, в трудовій книжці позивача фактично не відображено період роботи позивача в Військовій частині НОМЕР_2 з червня 1992 до 10.01.1993. 
Згідно з довідкою від 20.01.2025 № 297, виданою Державною прикордонною службою України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працювала у Військовій частині № НОМЕР_2 з 02.06.1992 (наказ командира № 133 від 03.06.1992) до 11.08.1994 (наказ командира № 94 від 13.08.1994).
Згідно п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Мін`юсту, Мінсоцзахисту від 29.07.1993 № 58 передбачено, що днем звільнення вважається останній день роботи.
Отже, період роботи позивачки у Жданівському комбінаті хлібопродуктів згідно із записами у трудовій книжці із 25.08.1983 до 02.06.1992 і останній робочий день – 02.06.1992. 
Тому, наступний період роботи обчислюється із 03.06.1992.
Відтак, позивачка працювала у Військовій частині № НОМЕР_2 в період з 03.06.1992 до 11.08.1994.
Підставою для не зарахування до стажу роботи позивачки періоду роботи з 25.08.1983 по 02.06.1992, є описка у даті наказу про прийняття «24.08.1984», яка не відповідає даті прийняття «25.08.1983».
Підставою для не зарахування до стажу роботи позивачки періоду роботи з 11.01.1993 по 11.08.1994, зазначено, що номер наказу про прийняття дописано чорнилом іншого кольору. 
Підставою для не зарахування до стажу роботи позивачки період роботи з 15.08.1994 по 01.07.1995 зазначено, що запис про звільнення не засвідчено підписом відповідальної особи.
Разом з тим, усі наведені підстави для не зарахування до стажу роботи вказаних періодів стосуються недоліків у заповненні трудової книжки та не спростовують факту трудової діяльності позивача у наведений вище період, а лише свідчать про не належне виконання своїх обов`язків посадовою особою, відповідальною за ведення трудових книжок.
Відповідач також не надав суду жодних доказів на спростування факту роботи позивачки у спірні періоди.
Як вірно зазначено судом першої інстанції недоліки у заповненні трудової книжки, враховуючи відсутність сумніву та спору щодо належності трудової книжки позивачці, наявність інших обов`язкових реквізитів, є формальним та таким, що не спричиняє втрату юридичної сили всього документу. 
Отже, на працівника не слід покладати ризик негативних наслідків (позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань про зарахування стажу) за формальні недоліки оформлення записів трудової книжки, якщо недоліки допущені із вини адміністрації підприємства.
Верховний Суд у постанові від 19.12.2019 у справі № 307/541/17 зазначив, що підставою для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Управління ПФУ не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Верховний Суд у постанові від 21.02.2018 в справі №687/975/17 вказав, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства, відтак вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань з призначення пенсії за віком.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про скасування спірного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 13.01.2025 №134550031188 про відмову у призначенні пенсії та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 25.08.1983 по 02.06.1992, з 03.06.1992 по 11.08.1994, з 15.08.1994 по 01.07.1995.
Стосовно не зарахування відповідачем періоду роботи з 01.07.2000 по 11.09.2000, оскільки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні дані, суд зазначає наступне.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначає Закон України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон України №1058-IV).
Згідно статті 1 Закону України №1058-IV страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до вказаного Закону.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 24 Закону України №1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно частини другою вказаної норми, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог зазначеного Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності вказаним Законом.
Статтею 20 Закону України №1058-IV визначено, що страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.
Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до вказаного Закону нараховуються страхові внески.
Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків. Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені зазначеним Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Як вбачається з копії трудової книжки позивачка серії НОМЕР_1 (записи № 8, 9) остання з 10.07.1995 до 11.09.2000 року працювала в Комунальній установі «Маріупольська міська лікарня № 9 медико-санітарна частина працівників департаменту морського флоту». Згідно з довідкою форми ОК-5 від 20.01.2025 № 7711 3376 4578 2749 (стор. 5 довідки) містяться відомості про стаж роботи без сплати страхових внесків. Так, за 2000 рік відображений стаж роботи тривалістю 8 місяців 11 днів без сплати страхових внесків в Комунальній установі «Маріупольська міська лікарня № 9 медико-санітарна частина працівників департаменту морського флоту» (код ЄДРПОУ 05480826). Отже роботодавцем позивача не були сплачені страхові внески за вказаний період.
Як вірно зазначено судом першої інстанції страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.
Суд першої інстанції вірно вказав, що внаслідок невиконання Комунальною установою «Маріупольська міська лікарня № 9 медико-санітарна частина працівників департаменту морського флоту» обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений належної соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам у сфері соціального захисту.
Відтак, відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків для нарахування пенсії за періоди: 01.07.2000 – 11.09.2000 за Комунальною установою «Маріупольська міська лікарня № 9 медико-санітарна частина працівників департаменту морського флоту» не є підставою для позбавлення позивачки права на зарахування до страхового стажу вказаного періоду роботи.
Отже, позивачка не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, несплата страхових внесків підприємством не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу періоди роботи позивача: з 01.07.2000 – 11.09.2000.
Аналогічна правова позиція відображена Верховним Судом у постанові від 23.03.2020 у справі №535/1031/16-а.
Стосовно вимоги позивачки про зобов`язання відповідача призначити позивачці пенсію за віком, суд зазначає наступне.
Для призначення пенсії позивачці належить обрахувати наявний у неї трудовий стаж з урахуванням задоволення позову, відтак позов в частині зобов`язання призначити пенсію належить задовольнити шляхом зобов`язання вирішити питання про призначення пенсії.
За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у спосіб зобов`язання ГУ ПФУ в Тернопільській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи з 25.08.1983 по 02.06.1992, з 03.06.1992 по 11.08.1994, з 15.08.1994 по 01.07.1995, з 01.07.2000 по 11.09.2000 та вирішити питання про призначення пенсії за віком з дати звернення 05.01.2025.
З врахуванням наведеного колегія суддів вважає, що судом першої інстанції підставно частково задоволено позов.
Згідно ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду з наведених вище мотивів, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
За правилами статті 139 КАС України, судом не вирішується питання про розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 червня 2025 року у справі № 380/1371/25 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	І. І. Запотічний 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	Т. І. Шинкар