КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №755/12574/24 Головуючий у І інстанції - Гаврилова О.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/1849/2026 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

27 січня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Миголь А.А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 червня 2025 року 
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні сина та встановлення графіку зустрічей з дитиною,-

установив:

У липні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні сина та встановлення графіку зустрічей з дитиною.
В обґрунтування вимог позову, зазначав, що він та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 вересня 2013 року. 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 червня 2023 року шлюб між ними було розірвано. 
Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
08 квітня 2023 року він та відповідач уклали договір між батьками про проживання, виховання та сплату аліментів на дитину, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дерев`янко О.В., номер у реєстрі 227. 
Згідно п. 3 договору, за домовленістю батьків встановлено обов`язок батька сплачувати на утримання дитини аліменти в розмірі 5000 грн. 
Відповідно до п. 4 договору, батько зобов`язаний брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. За домовленістю батьків додаткові витрати на дитину сплачуються батьком щомісяця у сумі 1000 грн. 
У договорі між ними, батьками, вони домовились, що до досягнення дитиною десятирічного віку дитина буде проживати з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 . У разі зміни місця проживання дитини, матір зобов`язується попереджувати його, як батька, письмово із вказанням точного місця проживання дитини не пізніше одного тижня з моменту зміни місця проживання дитини. 
Вказував, що станом на дату подання позову дитині 2 роки і 9 місяців. ОСОБА_4 проживає з мамою. 
Згідно договору, який було укладено між ними, як батьками, він перераховує на рахунок, зазначений у договорі, щомісяця аліменти на дитину у розмірі 5000 грн., також він бере участь у додаткових витратах на дитину на перераховує на рахунок, зазначений у договорі, щомісяця 1000 грн. 
Вказував, що після укладання договору між ним та відповідачем, як батьками дитини, відповідач певний час не чинила перешкод у його спілкуванні з сином. 
Проте, починаючи з кінця травня відповідач почала перешкоджати у його зустрічах з сином по теперішній час. 
Після чергової відмови у зустрічі, він звернувся до Дніпровської районної в м. Києві адміністрації, яка своїм розпорядженням встановила режим його зустрічей, як батька з дитиною. 
Деякий час відповідачем вказане рішення виконувалось, проте в подальшому відповідач знову стала чинити йому перешкоди в спілкуванні з сином, що змушувало звертатись до органів поліції. 
Вважав, що відповідач та її матір налаштовують сина проти спілкування з ним, як батьком. Він бажає підтримувати стосунки з сином, а тому змушений звернутись до суду з даним позовом.
Просив суд, зобов`язати ОСОБА_1 не чинити йому перешкод у спілкуванні та вихованні їх спільного сина - ОСОБА_3 та визначити порядок його участі у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановивши графік побачень з сином: перші два місяці у присутності матері дитини щонеділі з 10.00 години до 13.00 години; надалі без присутності матері дитини щовівторка та щочетверга - з 18.00 години до 20.00 години та щонеділі - з 10.00 години до 13.00 години з можливістю відвідування культурно-розважальних заходів, зоопарків, цирку, парків, ярмарок, дитячих свят та інше.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 червня 2025 року зазначений вище позов задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод у спілкуванні та вихованні сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визначено способи участі ОСОБА_2 у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановивши наступний графік побачень з сином: перші два місяці у присутності матері дитини щонеділі з 10.00 години до 13.00 години; надалі без присутності матері дитини щовівторка та щочетверга - з 18.00 години до 20.00 години та щонеділі - з 10.00 години до 13.00 години, з можливістю відвідування культурно-розважальних заходів, зоопарків, цирку, парків, ярмарок, дитячих свят та інше.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1211,20 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що між нею та позивачем було укладено договір, як між батьками ОСОБА_3 , про проживання, виховання та сплату аліментів на дитину, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дерев`янко О.В. та зареєстровано в реєстрі за 227, який жодним чином не оскаржений, не розірваний та зміни в судовому чи договірному порядку не внесені, а тому у суду першої інстанції були відсутні повноваження на вирішення питання про встановлення способів участі батька у вихованні дитини у відповідності до вимог ст. 159 СК України. 
Таким чином, вимоги про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні сина та встановлення графіку зустрічей з дитиною були передчасними, а суд першої інстанції ухвалюючи рішення у межах даної цивільної справи нівелював договірне врегулювання сімейних правовідносин.
Крім того, вказує, що з урахуванням того, що позивачем належним чином в достатній мірі не обґрунтовано заявлені позовні вимоги на предмет доцільності та можливості встановлення графіку спілкування з сином, то суд першої інстанції вийшов за межі висновку органу опіки та піклування, межі своїх повноважень та не дослухався думки дитини про бажання її вести спілкування з батьком.
Вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано відступив від висновку органу опіки та піклування, що призвело до неправильного вирішення справи, оскільки, суд піддав дитину емоційним стражданням через неврахування її думки при ухвалені судового рішення, неналежного адаптивного періоду започаткування графіку спілкування та відсутністю емоційного контакту батька із дитиною, а також, з урахуванням відсутності порозуміння та контакту між нею та позивачем.
Просила суд, скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 червня 2025 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав відзив, в обґрунтування якого зазначив, що в обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач, ОСОБА_1 , не зазначає, які саме порушення норм матеріального та процесуального права були допущені судом першої інстанції під час розгляду справи.
Вказує, що укладений між сторонами договір детально регулює питання сплати аліментів та додаткових витрат на утримання дитини та визначає місце проживання дитини з матір`ю, однак режим його зустрічей з дитиною у договорі не зазначений. При цьому, відповідач всупереч п. 15 договору чинить йому перешкоди у реалізації його права проводити час разом з дитиною навіть у присутності відповідача, як матері.
Відповідач не надає йому можливості бачити сина ані в її присутності, ані без неї. Через власне трактування інтересів дитини, відповідач позбавляє його можливості бачити рідного сина та приймати участь у його вихованні.
Поведінка відповідача спрямована на те, щоб унеможливити або обмежити його участь, як батька, у вихованні власного сина, що не відповідає справжнім інтересам дитини, його психоемоційним потребам та шкодить здоровому розвитку дитини.
Зазначив, що висновок від 24 червня 2024 року, складений за результатами спостережень творчої діяльності дитини та онлайн опитування матері та дитини, таким чином психологом не здійснювалось спостереження взаємодії дитини з батьком, не проводилось опитування останнього, що безумовно впливає на об`єктивність наведених у висновку тверджень та припущень. 
Крім того, судом першої інстанції надано належну оцінку тій обставині, що зазначений вище висновок складено за рік до розгляду даної справи по суті, і за цей час, як убачається із пояснень сторін, він, як батько, періодично - раз на тиждень, за непостійними виключеннями, бачиться із сином, що безумовно вплинуло на зміни в їх комунікації.
Просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 червня 2025 року залишити без змін.
На вказану апеляційну скаргу Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації подало відзив, в обґрунтування якого зазначило, що основним аргументом незгоди відповідача із рішенням суду першої інстанції є наявність Договору від 08 квітня 2023 року, укладений між колишнім подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про проживання, виховання та сплату аліментів на дитину.
Разом з тим, п. 15 цього договору містить лише наведення прав кожного із батьків проводити час разом з дитиною та відпочивати разом з нею як на території України так і за її межами (у разі відпочинку з батьком - у присутності матері дитини), з умовою, що батько має право бачитись з дитиною у присутності матері дитини. 
Тобто, цим пунктом повністю нівелювалося роль батька, як самостійного і час проведення із дитиною залежав виключно від бажання матері дитини. 
Договір, який, начебто, врегулював взаємовідносини між батьками дитини, одночасно ігнорував права малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які гарантовані чинним українським і міжнародним законодавством, на безперешкодне спілкування з обома батьками. 
Крім цього, пункт договору не містить ознак визначення графіку спілкування з дитиною, що в свою чергу унеможливлює вільне спілкування батька з дитиною, так як повністю залежить від матері.
Таким чином, відповідач ОСОБА_1 створила перешкоди ОСОБА_5 виконувати свої батьківські обов`язки - комплекс дій і відповідальності батька за виховання, захист прав та забезпечення потреб дитини, включаючи турботу про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, створення належних умов для навчання та самостійного життя, а також повагу до її гідності.
Наявність договору між батьками не позбавляє сторону можливості вирішити питання про порядок участі у вихованні дітей у судовому порядку. Жодна норма цього не забороняє.
Пункт 15 договору, яким передбачено право батька бачитись з дитиною у присутності матері дитини не містить імперативної заборони для батька бачити свою дитину без присутності матері, а передбачає це саме як право.
Просило суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 червня 2025 року залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав. 
Судом встановлено, що з 13 вересня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 червня 2023 року.
Від шлюбу сторони мають спільну малолітню дитину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
08 квітня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір між батьками про проживання, виховання та сплату аліментів на дитину, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дерев`янко О.В., зареєстрований в реєстрі за №227.
Відповідно до п. 15 договору, кожен із батьків має право проводити час разом з дитиною та відпочивати разом з нею як на території України так і за її межами (у разі відпочинку з батьком - у присутності матері дитини). Батько має право бачитись з дитиною у присутності матері дитини.
В п. 19 та 20 договору, сторони підтвердили, що цей договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними у відповідності з їх справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, вони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчать, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать їх особисті підписи на договорі. Батьки підтверджують, що домовились і не мають жодних зауважень, доповнень або суперечностей відносно умов договору.
За згодою сторін в період дії договору зміни та доповнення до нього вносяться шляхом укладання додаткового договору, посвідченого нотаріально. Таким же шляхом договір може бути розірвано. Одностороння відмова від виконання договору або одностороння зміна його умов не допускається. При відсутності домовленості між сторонами питання зміни чи розірвання цього договору вирішується в судовому порядку. (п. 21 договору)
З відповіді Дніпровського УП ГУНП у місті Києві НПУ від 17 липня 2024 року на адвокатський запит убачається, що перевіркою ІТС «Єдиний облік» Інформаційного порталу Національної поліції України встановлено, що громадянин ОСОБА_2 дійсно звертався до Дніпровського управління поліції із зверненнями, які зареєстровані в ІТС «Єдиний облік» від 30 червня 2024 року №32271 та до ЄО від 07 липня 2024 року №33711. По вище вказаним зверненням Дніпровським УП ГУНП у місті Києві відносно громадянки ОСОБА_1 адміністративні протоколи не складалися. 
В матеріалах справи міститься заява позивача до начальника Дніпровського УП ГУНП у місті Києві від 30 червня 2024 року про те, що колишня дружина ОСОБА_1 перешкоджає йому бачити сина. 
18 червня 2024 року Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією винесено розпорядження №407 Про визначення способів участі батьків у вихованні дітей, яким визначено участь батька ОСОБА_2 у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у формі спілкування з малолітнім сином: щонеділі - з 10:00 години до 13:00 години, перші два місяці в присутності матері ОСОБА_1 ; надалі щовівторка та щочетверга - з 18:00 до 20:00 години та щонеділі - з 10:00 години до 13:00 години, без присутності матері дитини. 
В матеріалах справи наявні платіжні інструкції за період з квітня 2023 року по липень 2024 року про сплату позивачем відповідачу аліментів на утримання дитини, сплата позивачем аліментів на утримання дитини не заперечується відповідачем.
За змістом наданого відповідачем психологічного висновку дитячо-батьківських відносин в сімейному конфлікті від 24 червня 2024 року (дати дослідження 17.06.2024 - 24.06.2024), складеного сімейним психологом ФОП « ОСОБА_6 » на замовлення відповідача, щодо дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за методом дослідження: спостереження, аналіз продуктів творчої діяльності дитини (фото), опитування матері та дитини у форматі онлайн, дитині важливо бачити свою маму і щоб іона була фізично та емоційно доступна для неї, присутність матері в перші три роки життя дитини є важливою для її гармонійного розвитку і становлення як особистості. Особа, яка надала цей висновок вважала за можливе зазначити, що коли дитина чує запитання про батька, то стає роздратованою, емоційно закритою і тривожною, а також, що дитина у віці 2 років і 87 місяців може перебувати без мами протягом декількох годин за умови, що вона знаходиться в безпечному і знайомому середовищі. У висновку надані наступні рекомендації: Зменшити кількість годин перебування із батьком. Для дитини такого віку 9 годин на тиждень, без доступу до мами може призвести до гострого стресу. Тому, що з матір`ю у дитини формується надійна прив`язаність і хлопчик має відчувати і бачити матір. Забезпечити комфортне розвиваюче середовище для дитини, щоб був прописаний і представлений, можливо в усній формі, взаємодія батька і дитини. Це дасть можливість вплинути на корекцію взаємодії дитини і батька, щоб дитина менше отримувала стресу і отримала більше позитивних емоцій під час взаємодії з батьківською фігурою. 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з якнайкращих інтересів дитини, її віку, врахував психічний та фізичний стан малолітньої дитини, відсутність даних про наявність будь-яких протипоказань, викликаних здоров`ям дитини, а також врахував поведінку батьків, між якими немає порозуміння, що може негативно вплинути на розвиток та психо-емоційний стан сина сторін, в разі визначення побачень батька з дитиною виключно в присутності матері та/або за її бажанням, та врахував відсутність необхідності присутності матері при спілкуванні батька з дитиною зі спливом двох місяців після набрання рішенням суду законної сили, взяв до уваги принцип рівності прав та обов`язків матері та батька щодо дітей, для забезпечення найкращих інтересів дитини, з метою створення умов для виконання батьком, який проживає окремо, обов`язку з виховання дитини та здійснення його права на особисте спілкування із сином,
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку визначити спосіб участі позивача у вихованні та спілкуванні з сином: перші два місяці у присутності матері дитини щонеділі з 10.00 години до 13.00 години; надалі без присутності матері дитини щовівторка та щочетверга - з 18.00 години до 20.00 години та щонеділі - з 10.00 години до 13.00 години, з можливістю відвідування культурно-розважальних заходів, зоопарків, цирку, парків, ярмарок, дитячих свят та інше, а також зобов`язав відповідача не чинити позивачу перешкод у вихованні сина та спілкуванні з ним.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Завданням цивільного судочинства справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини 1, 2 ст. 2 ЦПК України).
Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (ч. 1 ст. 11 ЦПК України).
Тлумачення указаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року).
Найкраще забезпечення інтересів дитини - це право, принцип і правила процедури, які засновані на оцінці усіх елементів, що відображають інтереси дитини у конкретних обставинах. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку: 1) з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них у співвідношенні з іншими; 2) з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечують юридичні гарантії та належну реалізацію цього права.
При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту.
У статті 7 Конвенції про права дитини передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.
Згідно зі ст. 9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України.
Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.
Згідно із статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Згідно з частинами 1-3 ст.157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною 5 цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Частиною 1 ст. 159 СК України визначено право того з батьків хто проживає окремо від дитини звернутися до суду з позовом про усунення перешкод, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною та у її вихованні.
Частиною другою цієї статті імперативно закріплено, що суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.
Частинами четвертою та п`ятою цієї статті визначені наслідки ухилення від виконання рішення суду.
Тобто, умовою для звернення до суду з позовом про усунення перешкоду спілкуванні з дитиною та у її вихованні є вчинення перешкод тим з батьків, з ким проживає дитина.
Як встановлено судом першої інстанції, відповідачем ОСОБА_1 вчиняються неправомірні дії пов`язані із періодичним створенням перешкод у спілкуванні батька ОСОБА_2 із сином, в тому числі, але не виключно, неналежного виконання відповідачем розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації №407 від 18 червня 2024 року Про визначення способів участі батьків у вихованні дітей, яким визначено участь батька ОСОБА_2 у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у формі спілкування з малолітнім сином: щонеділі - з 10:00 години до 13:00 години, перші два місяці в присутності матері ОСОБА_1 ; надалі щовівторка та щочетверга - з 18:00 до 20:00 години та щонеділі - з 10:00 години до 13:00 години, без присутності матері дитини.
Таким чином, позивач довів наявність у нього об`єктивних, незалежних від нього та створених відповідачем, перешкод для спілкування з дитиною, а також факт вжиття ним активних дій з метою захисту його порушених батьківських прав, а отже, обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про усунення позивачу перешкод у спілкуванні та вихованні сина та встановлення графіку зустрічей із дитиною.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щозабезпеченню принципу найкращих (найвищих) інтересів дитини сприятиме визначення способу участі батька ОСОБА_2 у вихованні сина шляхом спілкування з ним, а саме: побачення батька із дитиною з можливістю відвідування культурно-розважальних заходів, зоопарків, цирку, парків, ярмарок, дитячих свят та інше, оскільки таке рішення буде справедливим та сприятиме забезпеченню найвищих інтересів дитини, а також вчинення кожним дій, спрямованих на досягнення цієї мети та стимулюватиме відновлення стосунків дитини та батька через певний проміжок часу.
Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки, щодо батьків (ст.142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.
У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.
Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.
При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.
На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.
Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.
Такого висновку прийшов Верховний Суд, виклавши його у постанові від 04 квітня 2018 року (справа №756/2109/16).
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У відповідності до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як передбачено вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги про те, щоміж сторонами було укладено договір про проживання, виховання та сплату аліментів на дитину, а тому вимоги про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні сина та встановлення графіку зустрічей з дитиною були передчасними, а суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, нівелював договірне врегулювання сімейних правовідносин, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.
Як убачається зі змісту договору між батьками про проживання, виховання та сплату аліментів на дитину від 08 квітня 2023 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , п. 15 цього договору містить лише наведення прав кожного із батьків проводити час разом з дитиною та відпочивати разом з нею як на території України так і за її межами (у разі відпочинку з батьком - у присутності матері дитини), з умово, що батько має право бачитись з дитиною у присутності матері дитини.
Проте, цим договором не визначено графіку побачень батька з дитиною, як і не обумовлено наслідків в разі, якщо мати дитини чинитиме перешкоди батьку в спілкуванні з сином.
Положення договору, які передбачають право батько бачитись з дитиною у присутності матері дитини не містить імперативної заборони для батька бачити свою дитину без присутності матері, а передбачає це саме як право. 
Наявність договору між батьками не позбавляє сторону можливості вирішити питання про порядок участі у вихованні дитини у судовому порядку. 
Таким чином, існування між сторонами договору не може мати наслідком позбавлення позивача права на судовий захист у визначений законом спосіб, який відновить порушене право позивача, виходячи із суті правопорушення, що в свою чергу відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у Постанові від 13 березня 2024 року у справі №361/8526/21.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач з метою захисту своїх прав на спілкування з дитиною мав звернутися до відповідача або до суду із вимогою про розірвання договору від 08 квітня 2023 року або про внесення змін, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки звернення позивача у даній справі з позовом про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні сина та встановлення графіку зустрічей з дитиною, є не лише ефективним способом захисту порушеного права, а й повною мірою відповідає положенням ст. 159 СК України.
Інші доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди відповідача з висновками суду, повторюють доводи відзиву на позовну заяву. 
При цьому, докази та обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. 
Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням доведеності позовних вимог ухвалено обґрунтоване рішення про їх задоволення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, то рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 29 січня 2026 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба