ПОСТАНОВА 
Іменем України

22 жовтня 2025 року        м. Кропивницький

справа № 398/4206/24
провадження № 22-ц/4809/1459/25 

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Мурашка С. І., Чельник О. І., 
за участю секретаря судового засідання Гончар О. В., 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Комунальне підприємство «Житологосп»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача у справі ОСОБА_2 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області (суддя Голосеніна Т. В.) від 17.06.2025,
ВСТАНОВИВ:
1.Короткий зміст позовних вимог
14.08.2024 ОСОБА_1 , від імені якого діє представник - адвокат Боровський Валерій Анатолійович, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , вказавши як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Комунальне підприємство «Житологосп», про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Позов обґрунтовано ти, що на підставі рішення виконавчого комітету Олександрійської міської ради від 25.03.1994 № 123 йому видано ордер на вселення трьох членів сім`ї у двокімнатну службову квартиру АДРЕСА_1 . 
Сім`я ОСОБА_1 , яка набула право на користування цим житлом, складалася з дружини ОСОБА_3 та сина ОСОБА_1 .
Рішенням виконавчого комітету Олександрійської міської ради від 22.02.2001 року № 143 виключено з числа службових двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та дозволено ЖЕК № 4 укласти з ОСОБА_1 договір найму житлового приміщення на загальних підставах, склад сім`ї - 3 особи.
Відповідно до розпорядження Олександрійської міської ради від 19.02.2016 № 28 назву АДРЕСА_5 змінено на АДРЕСА_4 .
У 2008 році позивач припинив шлюбні стосунки з відповідачкою ОСОБА_2 .
Згідно з договором найму на житло б/н Н/Ж/2024 від 08.08.2024 позивач є наймачем житлового приміщення - квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
Наразі квартира не приватизована та перебуває у комунальній власності на балансі КП «Житлогосп». 
У 2010 році відповідачі добровільно висилилися з квартири, житлом не цікавилися, комунальні послуги не сплачують, але за адресою цього житла залишаються зареєстрованими колишня дружина позивача ОСОБА_2 та їх син ОСОБА_1 добровільно знятися з реєстраційного обліку відмовляються.
У позивача виникла необхідність в оформленні житлової субсидії, однак за умови реєстрації у спірному житлі відповідачів він цього зробити не може, тому вимушений звернутися до суду із зазначеним позовом.
2.Короткий зміст рішення суду
Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17.06.2025 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено. Суд визнав ОСОБА_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_3 , як член сім`ї позивача набула право на проживання у квартирі за вказаною адресою, проте у 2010 році вона і цій квартирі не проживає фактично не маючи до цього перешкод. Суд відхилив заперечення відповідачки на позов, які полягали в тому, що її виселення з квартири було вимушене через домашнє насильство позивача та створення ним антисанітарних умов у квартирі.
Оскільки відповідачка з 2010 року, понад шість місяців, без поважних причин не проживає у квартирі, втратила інтерес щодо цього житла, від відповідно до ст. ст. 71. 72 ЖЕК України. визнав її такою, що втратила право користування квартирою.
3.Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги 
Відповідач ОСОБА_2 , від імені якої діє представник - адвокат Харута Вікторія Анатоліївна, звернулася до Кропивницького апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17.06.2025 у справі № 398/4206/24, в якій просить скасувати вказане рішення суду й ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позову.
Апелянт зазначив, що з рішенням суду не погоджуються, вважає його незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому воно підлягає скасуванню.
Зокрема, вказується на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи так, як, на думку відповідачки, позивач не довів належними доказами, що ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин. Натомість у судовому засіданні було з`ясовано, що позивач своєю аморальною поведінкою позбавив відповідачку можливості проживати у спірному житлі, а надалі створив у квартирі антисанітарні умови, внаслідок чого відповідачка дотепер не може проживати у цьому житлі.
Суд дав неправильну оцінку показанням допитаний у судовому засіданні свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які підтвердили пояснення позивачки, а також суд неправильно оцінив ту обставину, що відповідачка не брала участі в оплаті комунальних послуг, оскільки й сам позивач допустив істотну заборгованість.
Отже, суд не врахував поважність причин непроживання ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 понад шестимісячний строк, встановлений ст. 71 ЖК України. 
4.Відзив на апеляційну скаргу від інших учасників справи до суду апеляційної інстанції не надійшли.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).
5.Позиції учасників справи, висловлені у судовому засіданні 22.10.2025
Відповідачка ОСОБА_2 та її представник - адвокат Харута Вікторія Анатоліївна підтримали апеляційну скаргу.
Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Боровський Валерій Анатолійович, які брали участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу не визнали, просили залишити її вимоги без задоволення.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Комунальне підприємство «Житологосп», повідомлене судовою повісткою-повідомленням про час, день та місце розгляду справи, яка доставлена до електронного кабінету КП «Житлогосп» у підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС і вважається врученою йому 02.09.2025, що підтверджується відомостями довідки про доставлення електронного документа 01.09.2025 о 17:08:09 (а. с. 207).
Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
З огляду на таке, суд на місці постановив ухвалу про розгляд справи за відсутності третьої особи особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - КП «Житологосп».
6.Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частин 1, 2, 4 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скаргиза наявними у ній доказами, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним нормам закону, а томувимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають.
7.Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини: 
Рішенням виконавчого комітету Олександрійської міської ради від 25.03.1994 № 123 ОСОБА_1 (позивачу у справі) видано ордер на двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 житловою площею 27,65 кв.м. У цьому рішення зазначено, що квартиру рахувати службовою Олександрійського підприємства теплових мереж та дозволено проживати в ній слюсарю ОСОБА_1 , склад сім`ї - 3 чоловіка. 
Згідно з рішенням виконавчого комітету Олександрійської міської ради від 22.02.2001 № 143 за поданням Олександрійського державного комунального підприємства «Теплокомуненерго» виключено з числа службових двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 , та дозволено житлово-експлуатаційній конторі № 4 укласти договір найму житлового приміщення на загальних підставах з ОСОБА_1 , склад сім`ї - 3 чоловіка.
Розпорядженням Олександрійської міської ради від 19.02.2016 № 28 назву АДРЕСА_5 змінено на АДРЕСА_5 .
З 24.05.1994 і дотепер місце проживання ОСОБА_7 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .
Позивач у справі ОСОБА_1 та відповідачка у справі ОСОБА_7 розірвали шлюб 22.01.2008, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 29.06.2024.
08.08.2024 між КП «Житлогосп» та ОСОБА_1 (позивачем у справі) укладено договір найму на житло б/н - НЖ/2024 в будинках державного і комунального житлового фонду, відповідно до умов якого позивачу, як наймодавцю, та членам його сім`ї: ОСОБА_2 (колишня дружина) та ОСОБА_1 (син), надано у користування двокімнатну квартиру, що стоїть у наймодавця на балансі, за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до комісійного акту від 23.07.2024 про фактичне проживання/не проживання особи за адресою: АДРЕСА_2 фактично проживає одна особа - ОСОБА_1 , 1967 р. н., а зареєстровані у квартирі, але фактично не проживають з 2010 року: ОСОБА_1 , 1990 р. н., та ОСОБА_2 , 1971 р. н.
8.Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
8.1. Норми права та їх джерела
За змістом ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначає, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». 
Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v.UKRAINE, п. 41, ЄСПЛ, 02.12.2010).
Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. 
Статтею 71 ЖК України встановлено загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за сукупністю двох умов: 1) не проживання особи в жилому приміщенні понад шість місяців, 2) відсутність поважних причин такого не проживання.
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. 
Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. 
Вичерпного переліку поважних причин не проживання житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.
У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк (див. постанова Верховного Суду від 30.11.2022 у справі № 755/1139/18).
8.2. Оцінка аргументів учасників справи та висновків суду першої інстанції
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. 3 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Докази у справі мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, суд першої інстанції на підставі досліджених ним доказів встановив, що з 25.03.1994 позивач ОСОБА_1 є квартиронаймачем і вселився у квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Разом з ним, як члени його сім`ї, право на проживання у цій квартирі набули: на той час його дружина - ОСОБА_8 , їх син ОСОБА_1 .
Місце проживання ОСОБА_2 за вказаною адресою зареєстроване з 25.04.1994 дотепер.
Однак, як встановив суд першої інстанції, після розірвання 22.01.2008 шлюбу з позивачем, відповідачка проживала у спірній квартирі до 2010 року (точну дату не встановлено), а потім фактично вибула і не проживає у цій квартирі дотепер (на час пред`явлення позову, 14.08.2024, це строк не переривався і становив близько 15 років). 
Продовж цього строку відповідачка жодного разу не повернення у це житло.
До того ж, з пояснень самої відповідачки, які вона надана в суді першої інстанції та повторила в суді апеляційної інстанції, відомо, що вона уклала новий шлюб з іншим чоловіком, набула право власності на інше житло в якому проживає.
Колегія суддів апеляційного суду відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд не врахував того, що вона вимушена була змінити місце проживання через сімейне насильство з боку чоловіка ОСОБА_1 , який, за її твердженням, на початку 2000 -х років почав зловживати алкогольними напоями, поводився вдома агресивно, застосовував стосовно неї фізичну силу.
З наданих відповідачкою в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції пояснень вбачається, що шлюбні стосунки з позивачем у них припинилися у 2002 або 2003 році.
Як вбачається з наведеного у мотивувальній частині оскаржуваного рішення опису показань допитаного судом свідка відповідача ОСОБА_5 , сусідки сторін, їй стало відомо про сімейне насилля в їх сім`ї лише зі слів відповідачки, хоча вона бачила позивача в описаний час у стані сп`яніння. 
Інший допитаний судом свідок відповідача ОСОБА_6 , її подруга та колега, повідомила суду, що причиною розірвання шлюбу сторін у справі стала агресивна поведінка позивача. Чи була цей свідок очевидцю протиправної поведінки позивача відносно своєї дружини, свідок не повідомила. 
Проте, на підставі письмових доказів у справі суд першої інстанції встановив, що шлюбу між сторонами у справі було розірвано 22.01.2008. Після цього відповідачка продовжила проживати в їх з колишнім чоловіком спільному житлі, яке залишила лише у 2010 році, що підтверджується актом від 23.07.20224 (а. с. 14) та не спростовується відповідачкою.
Будь-яких доказів того, що після розірвання шлюбу між колишнім подружжям були конфлікти до суду нею не надано. Зокрема, в матеріалах справи відсутні докази, які б давали підстави вважати, що причиною вибуття відповідачки з квартири для проживання в інше місце було створення позивачем перешкод у користуванні цим житлом або будь-якого насильством з його боку відносно колишньої дружини. 
Не надано суду також доказів того, що між сторонами з 2010 року виникали будь-які спори щодо користування відповідачкою квартирою, в якій вони раніше спільно проживали.
Щодо доводів відповідачки про неможливість проживання у квартирі через антисанітарні умови, то суд першої інстанції правильно оцінив надані нею докази (знімки обстановки у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , а. с. 67 - 68), які не дають підстав вважати доведеною ту обставину, що позивач занедбав житло до такого ступеню, що проживання у ньому є неможливим. Так зображення наявного на кухні вживаного посуду, який місцями має ознаки забруднення, наявність зібраного в одному місці та упакованого сміття, а також подекуди фрагменти відставання шпалер не є достатнім для висновку про антисанітарні умови у квартирі, які ставлять під загрозу здоров`я мешканців. 
До того ж відповідачка не вказала, які саме конкретно санітарні норми для житла порушив позивач, та не надала до суду доказів відповідних порушень.
Отже, її заперечення на позов та проти рішення суду, які ґрунтується на тому, що вона не могла повернутися у квартиру для проживання через антисоціальну поведінку позивача та створені ним антисанітарні умови в житлі є недоведеним. 
Оцінюючи доводи відповідачки про те, що вона не втратила інтерес до спірного житла, суд першої інстанції, серед іншого, взяв до уваги те, що вона не брала будь-якої участі в утриманні цього житла. При цьому ця обставина не була визначальною для місцевого суду, який також взяв до уваги те, що відповідачка не довела реальності у неї перешкод для проживання в спірній квартирі, а також те, що продовж майже 15 років вона ніяк не виявила свій інтерес до цієї квартири, натомість створила нову сім`ю, придбала собі особисте житло, в якому й проживає.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачка, яка заперечувала проти позову, не довела поважності причин її відсутності у спірній квартирі понад встановлений ст. 71 ЖК України шестимісячний строк так, як надані сторонами у справі докази, в їх сукупності, не вказують на те, що у цій справі мав місце факт тимчасової відсутності відповідачки у спірній квартирі. Тож, суд зробив правильний висновок, що вона втратила право користування квартирою. 
Збереження реєстрації місця проживання відповідачки за колишнім місцем фактичного проживання створює позивачу, як квартиронаймачу, перешкоди в оформленні прав на житлові субсидії, а отже його право є порушеним.
При цьому в цій справі суд не допустив непропорційного втрачання у право відповідачки на житло, оскільки вона на підставі закону втратила таке право внаслідок своїх дій, тож суд лише констатував наявність таких підстав для втрати права. 
До того ж, за твердженням самої відповідачки, вона забезпечена іншим особистим житлом, а тому через оскаржуване рішення вона не буде позбавлення житла як такого. 
9.Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Аргументи апеляційної скарги, яку подала відповідачка, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки. Місцевий суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
10.Про судові витрати
Одним із принципів цивільного судочинства, закріплених у п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України, є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.
За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на те що суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу й залишає рішення суду першої інстанції без змін, то підстав для нового розподілу судових витрат, які сторони понесли у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції немає.
Витрати відповідачки на сплату судового збору за подання апеляційної скарги (а. с. 174) покладаються на неї. Про інші судові витрати вона суду не повідомила.
Позивач до суду заяв про розподіл судових витрат у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції заяв не подав.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384ЦПК України, суд 
УХВАЛИВ:
Вимоги апеляційної скарги відповідача у справі ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17.06.2025 - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 
Повний текст цієї постанови складено 12.01.2026.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. І. Мурашко

О. І. Чельник