КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 січня 2026 року № 320/22265/25
Київський окружний адміністративний суд у складі судді Білоноженко М.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Оболонського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа - ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Оболонського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (04212, м. Київ, вул. Левка Лук`яненка, 2-д, код ЄДРПОУ 35018577), третя особа - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ), у якому просив суд визнати протиправною та скасувати постанову Оболонського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 04.04.2025 у виконавчому провадження НОМЕР_3 про накладення на ОСОБА_1 штрафу в розмірі 1700,00 грн.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив про поважність причин невиконання судового рішення, наведених у позові, та, як наслідок, відсутність підстав для накладення штрафу на позивача оскаржуваною постановою.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07 травня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідач, не погоджуючись із доводами позивача, надав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що актом державного виконавця підтверджено відсутність поважних причин для невиконання рішення суду боржником та законних вимог державного виконавця. Зазначив, що боржником в добровільному порядку на депозитний рахунок відділу було сплачено штраф згідно оскаржуваної постанови.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.11.2025 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 . Третя особа пояснень відносно предмету спору до суду не надала.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.
У провадженні Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває виконавче провадження № НОМЕР_3 з примусового виконання ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 20.05.2024 по справі № 592/4475/23 про зобов`язання ОСОБА_1 забезпечити присутність сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в приміщенні Оболонського районного в місті Києві центру соціальних служб за адресою: м. Київ, вул. Йорданська, будинок 7г, кожного четверга з 15:00 до 16:00 для зустрічей з матір?ю ОСОБА_2 у присутності психолога центру.
04.04.2025 старшим державним виконавцем Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Хайдарі Рустамом Рахмановичем було винесено постанову про накладення штрафу. За невиконання рішення суду та вимог державного виконавця на боржника ОСОБА_1 було вирішено накласти штраф на користь держави у розмірі 3400 грн. Копію постанови позивачем було отримано 15.04.2025.
Вважаючи винесену постанову протиправною, позивач звернувся до суду із даним позовом, при вирішенні якого суд виходить із наступного.
Основним законом, що регламентує порядок примусового виконання рішень, є Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (з наступними змінами і доповненнями, далі по тексту -Закон №1404-VIII).
Згідно ч. 1 статті 1 Закону Закон №1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно ч. 1 ст. 13 Закону №1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Частиною 1 ст. 18 Закону №1404-VIII визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
За правилами ч.1 ст. 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
У силу вимог ч. 6 ст. 26 Закону №1404-VIII за рішенням про встановлення побачення з дитиною державний виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення, шляхом забезпечення побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.
При цьому особливості виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною визначено приписами ст. 64-1 Закону №1404-VIII, згідно з якою, виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.
Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.
У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом.
Відповідно до п. 5 розділу ІХ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (далі по тексту - Інструкція № 512/5), якщо рішенням про встановлення побачення з дитиною не визначено час та (або) місце побачення стягувача з дитиною, державний виконавець викликає сторони виконавчого провадження з метою визначення часу та (або) місця такого побачення шляхом надіслання викликів одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.
Державний виконавець визначає час та (або) місце побачення стягувача з дитиною, враховуючи позицію сторін виконавчого провадження та інтереси дитини, шляхом винесення постанови про визначення часу та (або) місця побачення стягувача з дитиною.
Згідно з п.п. 8, 9 розділу ІХ Інструкції № 512/5 державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником рішення про встановлення побачення з дитиною у час та місці побачення стягувача з дитиною, визначені рішенням або державним виконавцем. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною третьою статті 64-1 Закону.
У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною четвертою статті 64-1 Закону. При кожному наступному невиконанні боржником зазначеного рішення державний виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною четвертою статті 64-1 Закону.
У постанові Верховною Суду від 18 липня 2023 року у справі №380/16763/22 вказано, що аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання (виконати судове рішення). Така відповідальність настає за умови, що судове рішення не виконано без поважних причин і в строк, встановлений державним виконавцем. Тобто, даючи оцінку тому чи правомірно на боржника наклали штраф за невиконання/повторне невиконання судового рішення потрібно з`ясувати часові рамки, в межах яких боржник мав вчинити певні дії (за виконавчим листом) і в чому причина невиконання судового рішення у відведений йому строк. У цьому зв`язку варто зауважити, що сам факт невиконання судового рішення у визначений строк без з`ясування і оцінки причин цього невиконання не може вважатися підставою для відповідальності боржника відповідно до статті 75 Закону № 1404-VІІІ. Поважність причин невиконання судового рішення оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкодило виконати судове рішення.
Аналогічна позиція викладена також в постанові Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі № 761/17501/21.
Відповідно до частини першої статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішення, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
Як свідчать матеріали справи, на примусовому виконанні у відділі перебуває виконавче провадження № НОМЕР_3 з примусового виконання ухвали Оболонського районного суду м. Києва № 592/4475/23 від 20.05.2024 року про зобов`язання ОСОБА_1 забезпечити присутність сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в приміщенні Оболонського районного в місті Києві центру соціальних служб за адресою: м. Київ, вул. Йорданська, 7Г, кожного четверга з 15:00 до 16:00 для зустрічей з матір`ю ОСОБА_2 у присутності психолога центру.
Постановою державного виконавця від 25.11.2024 відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3.
Зазначена постанова та вимога державного виконавця від 25.11.2024 були направлені сторонам виконавчого провадження для ознайомлення та виконання, зокрема, рекомендованим поштовим відправленням № 0600987086251 за адресою боржника, зазначеною у виконавчому документі: АДРЕСА_1 .
Вказане свідчить про те, що позивач був повідомлений про початок примусового виконання рішення згідно з ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 20.05.2024 у справі № 592/4475/23 та про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_3.
Заявою від 17.12.2024 представник третьої особи повідомив відповідача про невиконання боржником судового рішення.
У заяві також містилось клопотання про притягнення боржника до відповідальності відповідно до закону, а також про призначення виконавчих дій на 09.01.2025. 
Вимогою державного виконавця від 17.12.2024 боржника зобов`язано надати пояснення щодо невиконання судового рішення та попередньої вимоги від 02.12.2024, з метою вирішення питання про притягнення до відповідальності. Пунктом другим резолютивної частини цієї вимоги визначено надати письмові пояснення до канцелярії відділу або на електронну пошту відділу.
23.12.2024 до відділу надійшов лист представника позивача, адвоката Рижова С.Є. про неможливість виконання вимоги. В якості підстав для невиконання судового рішення зазначено неможливість переривання навчального процесу, відсутність бажання у боржника та дитини перебувати у визначеному судовим рішенням місці і у визначений час.
24.12.2024 державним виконавцем, керуючись статтею 28 Закону України «Про виконавче провадження» та пунктом 8 розділу І «Інструкції з організації примусового виконання рішень», затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012, складено акт про невиконання рішення суду та законних вимог державного виконавця.
Вказаним актом підтверджено відсутність поважних причин для невиконання рішення суду та законних вимог державного виконавця. 
Того ж дня, 24.12.2024, державним виконавцем відповідно до статей 63 та 75 Закону України «Про виконавче провадження» було винесено постанову про накладення штрафу в розмірі 1700 грн та боржника попереджено про кримінальну відповідальність за невиконання рішення суду.
Суд зауважує, що 17.04.2025 боржником в добровільному порядку на депозитний рахунок відділу було сплачено штраф 1700 грн. в рамках виконавчого провадження №77757161.
Вимогою державного виконавця від 10.01.2025 зобов`язано боржника надати пояснення за фактом невиконання судового рішення та вимоги державного виконавця від 24.12.2024.
Згідно відстеження отримання поштових відправлень, якими на адресу позивача скеровано вимогу від 10.01.2025 встановлено факт невручення останніх, у зв`язку з чим 11.03.2025 на адресу боржника було направлено вимогу, якою останнього зобов`язано у строк до 24.03.2025 надати ґрунтовні пояснення, сплатити штраф, витрати виконавчого провадження, а також 27.03.2025 забезпечити виконання судового рішення. Копію вказаної вимоги скеровано на адресу стягувача, представників сторін виконавчого провадження, а також Оболонського районного в м. Києві центру соціальних служб.
У подальшому, вимогою державного виконавця від 11.03.2025 боржника зобов`язано виконати рішення згідно з виконавчим документом та попереджено про відповідальність, передбачену законом за невиконання судового рішення.
Примірники вимоги були направлені поштою рекомендованим поштовим відправленням № 0601123628970 за адресою боржника ( АДРЕСА_1 ) та за допомогою телекомунікаційного зв`язку, через застосунок Viber, за телефонами: НОМЕР_4, НОМЕР_5.
Як зазначає відповідач, станом на 04.04.2025 жодних пояснень боржника ні в паперовому, ні в електронному вигляді до відділу не надходило. Відомості про наявність поважних причин, які б перешкоджали поданню пояснень, до відділу також не надходили.
В зв`язку із чим, 04.04.2025 відповідачем була винесена постанова про накладення подвійного штрафу на позивача за невиконання ухвали суду та законних вимог державного виконавця.
22.04.2025 позивачем в добровільному порядку на депозитний рахунок відповідача сплачено штраф у 3400,00 грн в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_6.
В обґрунтуванням заявленого позову, позивач зазначає про незаконність накладення штрафу, оскільки 20.12.2024 року представником позивача на адресу відповідача було направлено листа про неможливість виконання вимоги, в якому зазначалось по неможливість переривання навчального процесу у школі сина позивача, в зв`язку із чим вимога державного виконавця не може бути виконана.
У контексті наведеного суд вважає за необхідне підкреслити, що відповідно до ч. 1 ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Згідно з положеннями ст. 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Отже, для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».
Крім того, суд зауважує, що з аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України.
Отже, основним призначенням стадії виконавчого провадження є фактичне втілення судових присуджень у певні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.
Тому, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.
Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.
Поряд з наведеним, суд звертає увагу на те, що позивачем не забезпечено виконання приписів постанови від 14.11.2023 року для побачення дитини із матір`ю, в зв`язку із чим державним виконавцем були винесені оскаржувані постанови про накладення штрафу.
Стосовно доводів позивача про те, що небажання сина зустрічатися з матір`ю є поважною причиною невиконання судового рішення, суд зазначає наступне.
Так, у постанові від 27.01.2021 року по справі №727/3856/18 (провадження №61-16426св20) Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив: «Крім того, враховуючи думку дитини, суди повинні розуміти, що малолітня дитина є вразливою до маніпуляцій зі сторони дорослих, а також враховувати всі обставини, що могли спричинити формування саме такого бажання в дитини (зокрема, дитина тривалий час проживає з батьком, який чинить перешкоди у спілкування матері з сином, що призвело до такого негативного наслідку, як втрата сталих емоційних зав`язків матері та дитини)».
Відповідно до змісту постанови Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 554/1124/20 (провадження № 61-18504св21), зауважено, що озвучена в судовому засіданні думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про визначення місця її проживання, оскільки думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, наприклад таких, як тривалий час проживання дитини з одним із батьків без можливості повноцінного спілкування з тим із батьків, з ким дитина не проживає.
У постанові від 08.03.2023 року у справі № 1309/9120/12 (провадження № 61-4339 св 22) зазначено: «Колегія суддів зазначає, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини вимагає врахування поглядів дітей, ці погляди не обов`язково є незмінними, а заперечення дітей, які мають бути належним чином враховані, не обов`язково є достатніми для подолання інтересів батьків, особливо в тому, щоб мати постійний контакт з дитиною.
Зокрема, право дитини висловлювати свої власні погляди не повинно тлумачитися як надання безумовного права вето дітям без будь-яких інших факторів, що розглядаються, а також проведення експертизи для визначення їх найкращих інтересів. Такі інтереси зазвичай передбачають, що зв`язки дитини з сім`єю повинні зберігатися, за винятком випадків, коли це може шкодити його здоров?ю та розвитку (рішення у справі «А.В. проти Словенії» від 09 квітня 2019 року)».
Суд зауважує, що законодавець у частині першій статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» визначив, що виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.
Аналіз вказаної норми дає суду підстави для висновку, що рішення про встановлення побачення з дитиною покладає на боржника обов`язок забезпечити такі побачення.
Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 09 листопада 2022 року у справі №753/11909/21.
Однак, позивач належним чином не забезпечив виконання судового рішення, тому вказані доводи позивача не заслуговують на увагу.
Таким чином, за результатами розгляду справи судом встановлено, що позивач без поважних причин не виконав ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 20.05.2024 у справі №592/4475/23, тому постанова від 04.04.2025 року про накладення штрафу є законною і обґрунтованою, відтак, скасуванню не підлягає.
Відповідно до ст.ст. 9, 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до положень ч.ч. 1 та 2 статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.
В зв`язку із відмовою у задоволенні позову, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 243-246, 250, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення .

Суддя Білоноженко М.А.