ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2791/26 Справа № 214/8636/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Фролова Н. М. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року м.Кривий Ріг

Справа № 214/8636/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання - Матвійчук Ю.К.

сторони:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  Публічне акціонерне товариство «АрселорМіттал Кривий Ріг»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 грудня 2025 року, яке ухвалено суддею Фроловою Н.М. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 03 грудня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» (надалі – ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг») про визнання дії щодо затримки виплати компенсації за додаткову відпустку протиправними та стягнення середньої заробітньої плати за час затримки розрахунку.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 , в період з 20.06.2017 по 30.09.2024, перебував у трудових відносинах з ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», з 26.12.2017 проходить військову службу у ЗСУ та має статус УБД (з 2019 року). 
Відповідно до ст.16-2 Закону України «Про відпустки» учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Відповідно до ст.24 Закону України «Про відпустки» та ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника, йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину, особу з інвалідністю з дитинства, підгрупи А I групи. 
У порушення вимог чинного законодавства України, при звільненні, позивачеві не була надана компенсація за 84 дні додаткової відпустки, право на яку він набув як учасник бойових дій.
Посилаючись на викладене, позивач просив суд: визнати дії ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" щодо затримки виплати компенсації за додаткову відпустку протиправним; стягнути з ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" середню заробітну плату за час затримки розрахунку; стягнути з ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" інфляційні втрати та 3% річних.
Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 грудня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі: визнати протиправною невиплату компенсації за 84 дні додаткової відпустки УБД; стягнути з ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» компенсацію за 84 дні у сумі 35 960,40 грн; стягнути середній заробіток за затримку розрахунку (101 026,86 грн або інша сума за перерахунком); стягнути інфляційні втрати та 3% річних, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування судом норм матеріального права та неврахування всіх доказів у справі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивача не було належним чином повідомлено про дату та час судового засідання. Судова повістка була надіслана у день судового засідання 01.12.2012 о 17:12, що унеможливило його участь у засіданні, подання клопотань, доказів та реалізацію права на правову допомогу.
Суд неправильно застосував норми щодо компенсації додаткової відпустки УБД. Так, згідно п.21 абз.3 ч.10-1 “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” невикористані за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток, а також додаткової відпустки військовослужбовцям, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з-2 дитинства підгрупи А I групи, та додаткової відпустки, передбаченої статтею 16 Закону України "Про відпустки", що не були надані військовослужбовцям в особливий період з моменту оголошення мобілізації, підлягають грошовій компенсації, яка виплачується у рік звільнення військовослужбовців зі служби. Додаткова відпустка УБД є законодавчо встановленою, а отже обов`язково компенсується при звільненні, що узгоджується із позицією Верховного Суду у справах № 260/6360/21, № 420/4519/22, № 200/6923/20-а, № 420/5227/20.
Суд помилково вказав на пропуск строку, хоча: 1) вимоги про інфляційні втрати та 3% — цивільні, строк 3 роки (ст. 625 ЦК України) та тримісячний строк КЗпП України тут не застосовується. 2) позивач — військовослужбовець - строк підлягає поновленню, зокрема, Верховний Суд багаторазово поновлював строки військовим через об`єктивну неможливість своєчасного звернення. 3) порушення є триваючим, а тому строк не почав спливати. Таким чином, суд зробив неправильний висновок про пропуск строку.
Суд обмежився формальними висновками, не перевіривши матеріали справи, що суперечить ст. 263, 264 ЦПК України.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. 
Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду, в судове засідання не з`явилися, позивач ОСОБА_1 надав заяву про розгляд справи за його відсутності, інші учасники справи про причини неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що з 20.06.2017 року до 30.09.2024 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Публічним Акціонерним Товариством «АрселорМіттал Кривий Ріг».
З 02.04.2018 року ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_1 . 
14 березня 2019 року ОСОБА_1 набув статусу учасника бойових дій, що підтверджується копією посвідчення доданої до позовної заяви серії УБД №461069.
Як вбачається з копії електронної трудової книжки доданої до матеріалів справи 30.09.2024 року на підставі ст.38 (вихід на пенсію) (наказ №225 від 30.09.2024 року) ОСОБА_1 звільнено з роботи з Публічного Акціонерного Товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг». 
Відповідно до наказу (розпорядження) №225 про припинення трудового договору від 30.09.2024 року, ОСОБА_1 звільнений на підставі ст. 38 КЗпТ України.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної основної відпустки, а також додаткової відпустки, відповідно до вимог частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки». Однак, дія цієї норми не поширюється на додаткову відпустку учасника бойових дій, а тому у випадку звільнення працівника виплата грошової компенсації за невикористані ним дні такої відпустки не здійснюється. 
Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за додаткову відпустку, інфляційні втрати та 3% річних, про визнання протиправними дій відповідача не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від основної позовної вимоги.
Також, суд першої інстанції дійшов висновку, про відсутність підстав для застосування строку позовної давності, про яку просив відповідач.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).
Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Конституційним Судом України у Рішенні від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 року надано тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Частина перша статті 83 КЗпП України та частина перша статті 24 Закону України «Про відпустки» передбачають, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-інваліда з дитинства підгрупи А І групи.
Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (стаття 182-1 КЗпП України), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Інші, крім зазначених, відпустки надаються лише за призначенням і грошовою компенсацією замінюватись не можуть.
Отже, саме основна та додаткова щорічні відпустки а також додаткова відпустка працівника, який має дітей або повнолітню дитину-інваліда з дитинства підгрупи А І групи підлягають поділу на частини та грошовій компенсації.
Виплата грошової компенсації за невикористані дні за іншими видами додаткових відпусток статтею 83 КЗпП України та статтею 24 Закону України «Про відпустки» не передбачена.
З огляду на роз`яснення Міністерства соціальної політики «Щодо застосування окремих норм законодавства про відпустки» від 18 серпня 2016 року види щорічних відпусток наведені пунктом 1 частини першої статті 4 Закону України «Про відпустки». До них належать: щорічна основна відпустка (стаття 6 Закону), додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 Закону), додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 Закону), інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Додаткова відпустка учасникам бойових дій визначена статтею 16-2 розділу III КЗпП України «Додаткові відпустки у зв`язку з навчанням. Творча відпустка. Відпустка для підготовки та участі в змаганнях. Додаткова відпустка окремим категоріям громадян та постраждалим учасникам Революції Гідності» Закону України «Про відпустки», тому вона не належить до категорії щорічних відпусток, а отже на неї не поширюються норми, передбачені для щорічних відпусток.
Така відпустка, на відміну від щорічної, надається незалежно від відпрацьованого в році часу, один раз протягом календарного року на підставі заяви працівника та посвідчення учасника бойових дій або інваліда війни. Невикористана у поточному році така відпустка на наступний рік не переноситься. Право на неї працівник може реалізувати протягом календарного року, конкретний період та черговість її надання визначається за погодженням між працівником і роботодавцем.
У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 750/9956/17 зазначено, що «Статтею 77-2 КЗпП України та пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» передбачено надання учасникам бойових дій, інвалідам війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», додаткової відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Оплата такої відпустки здійснюється за рахунок підприємства, а для її отримання статус працівника має бути підтверджений відповідним посвідченням учасника бойових дій або інваліда війни.
Додаткова відпустка не належить до категорії щорічних і надається понад тривалість щорічної відпустки та інших видів відпусток. Вона надається у календарному році, а не за робочий рік, тобто незалежно від стажу роботи. У разі невикористання зазначеної додаткової відпустки, її не можна перенести на наступний календарний рік, не можна подовжити у разі хвороби працівника та не можна ділити на частини».
Отже законодавством не передбачено можливості заміни зазначеної додаткової відпустки грошовою компенсацією, тому є обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправними дії щодо затримки виплати компенсації за додаткову відпустку протиправними передбачену окремим категоріям працівників - учасникам бойових дій, та стягнення такої компенсації у судовому порядку. 
Доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом норм матеріального права, зокрема, п.21 абз.3 ч.10-1 “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, згідно якого невикористані за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток, а також додаткової відпустки військовослужбовцям, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з-2 дитинства підгрупи А I групи, та додаткової відпустки, передбаченої статтею 16 Закону України "Про відпустки", що не були надані військовослужбовцям в особливий період з моменту оголошення мобілізації, підлягають грошовій компенсації, яка виплачується у рік звільнення військовослужбовців зі служби, колегією суддів не приймаються, оскільки вказана правова норма не регулює правовідносин сторін, адже, між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» склалися трудові правовідносини, а спір виник з приводу випалти компенсації за невикористану додаткову відпустку учасникам бойових дій, яка визначена статтею 16-2 розділу III КЗпП України.
Посилання ж в апеляційній скарзі на постанови Верховного Суду у справах № 260/6360/21, № 420/4519/22, № 200/6923/20-а, № 420/5227/20, колегією суддів не приймаються, адже, правові висновки у наведених спарвах не є ревалентними до правовідносин сторін у даній справі.
Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за додаткову відпустку, інфляційних втрат та 3% річних, є похідними від основної позовної вимоги, а тому задоволеню не підлягають.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд помилково вказав на пропуск строку колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для застосування строку позовної давності, що узгоджується правовою позицією Верховного Суду у постанові від 03.02.2022 у справі № 758/10335/16-ц, де зазначено, що сплив позовної давності, є підставою для відмови у позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.
Не можна погодитись й з доводами апеляційної скарги щодо скасування рішення суду з підстав порушення судом норм процесуального права та розгляд справи без належного повідомлення позивача ОСОБА_1 .
Так, за положеннями п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, обов`язковою підставою для скасування рішення суду є розгляд справи за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду, у випадку, якщо таке повідомлення є обов`язковим.
Встановлено, що позивач ОСОБА_1 був у встановленому законом порядку повідомлений про судове засідання, призначене на 25 листопада 2025 року, що підтверджується карткою руху документу «Провідомлення про виклик до суду» із підсистеми «Електронний суд», згідно якого повідомлення про призначення справи до розгляду доставлене ОСОБА_1 , 19 листопада 2025 року о 20 годині 46 хвилин.
25 листопада 2025 року судове засідання було закрито, суд перейшов до стадії ухвалення рішення.
01 грудня 2025 року у справі було ухвалено рішення, без проголошення, у зв`язку з неявкою учасників справи. Відомості щодо належного повідомлення учасників справи про час та місце проголошення рішення в матеріалах спарави відсутні. При цьому, судова повістка на ім`я позивача ОСОБА_1 була надіслана у день судового засідання 01.12.2012 о 17:12, що унеможливило його участь у засіданні, подання клопотань, доказів та реалізацію права на правову допомогу, й доводи апеляційної скарги в цій частині є прийнятними.
Разом з тим, відповідно до ч. 1 статті 244 ЦПК України після судових дебатів суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні.
У виняткових випадках, залежно від складності справи, суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення.
Водночас, норми ЦПК України не встановлюють правових наслідків у вигляді скасування судового рішення у випадку відсутності такого повідомлення.
Процесуальний закон не покладає на суд обов`язку забезпечити присутність сторін під час проголошення судового рішення, а лише передбачає право учасників бути присутніми у цьому засіданні.
Отже, неповідомлення особи про дату та час проголошення рішення не може розцінюватися як порушення її права на участь у розгляді справи та не є підставою для скасування судового рішення.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 25 вересня 2025 року у справі №913/182/20.
Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Колегія суддів зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.
З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд першої інстанції дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених апелянтом у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 грудня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 січня 2026 року.

Головуючий: 

Судді: