ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року 
м. Київ
cправа № 914/2783/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кролевець О. А. - головуючий, Баранець О. М., Кондратова І. Д.,
за участю секретаря судового засідання - Грабовського Д. А.
та представників:
позивача - Іваницька О. П.
відповідача 1 - Йосипенко С. Т.
відповідача 2 - не з`явився
відповідача 3 - Бобер А. М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2025 (головуючий - Демидова А. М., судді Ходаківська І. П., Владимиренко С. В.)
та рішення Господарського суду міста Києва від 27.06.2024 (суддя - Селівон А. М.)
у справі № 914/2783/23
за позовом  ОСОБА_1 
до 1) Релігійної організації "Релігійна громада Львівської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) парафії Успіння Пресвятої Богородиці у місті Самбір Самбірського району Львівської області", 2) Департаменту з питань культури, національностей та релігій Львівської обласної державної адміністрації, 3) Львівської обласної військової адміністрації
про визнання недійсними рішень загальних зборів, визнання протиправним та скасування розпорядження, скасування реєстраційних дій

ВСТАНОВИВ:
У зв`язку у зв`язку із запланованим відрядженням судді Мамалуя О. О склад судової колегії суду касаційної інстанції змінився, що підтверджується протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.01.2026.

Короткий зміст позовних вимог
1.  ОСОБА_1 (позивач) звернувся до суду з позовом до Релігійної організації "Релігійна громада Львівської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) парафії Успіння Пресвятої Богородиці у місті Самбір Самбірського району Львівської області" (відповідач 1), Департаменту з питань культури, національностей та релігій Львівської обласної державної адміністрації (відповідач 2) та Львівської обласної державної адміністрації (відповідач 3) з вимогами про:
- визнання недійсним рішення загальних зборів Релігійної громади Української православної церкви у місті Самбір Львівської області від 17.04.2023, оформленого протоколом № 1 від 17.04.2023;
- визнання протиправним і скасування розпорядження голови Львівської обласної державної адміністрації № 376/0/5-23ВА від 25.05.2023, яким зареєстровано статут релігійної громади у новій редакції з юридичною назвою - Релігійна організація "Релігійна громада Львівської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) парафії Успіння Пресвятої Богородиці у місті Самбір Самбірського району Львівської області";
- скасування реєстраційної дії державного реєстратора Департаменту з питань культури, національностей та релігій Львівської обласної державної адміністрації Кавчак-Сельвестер М. С. про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу № 1004161070002000683 від 31.05.2023.
2. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що за наслідками проведення загальних зборів релігійної громади 17.04.2023 та прийняття останніми нової редакції статуту організації, зміни керівника релігійної громади та внесення відповідних змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань порушено права позивача на свободу совісті та віросповідання. Крім цього, за твердженнями позивача, порушене його право в частині управління релігійною громадою згідно з п. 14 статуту організації.
3.  ОСОБА_1 посилається на те, що вказані збори членів релігійної громади від 17.04.2023, результат яких оформлений протоколом № 1, скликані під виглядом загальних зборів парафіян, але будь-якого відношення до релігійної організації не мають, у них приймали участь особи, які не включені до складу парафіяльних зборів релігійної громади і не можуть вважатись членами релігійної громади в розумінні Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" та не мали права брати участь у прийнятті рішення про зміну підлеглості релігійної громади в організаційних та канонічних питаннях, а парафіяльні збори в порядку, передбаченому законом та Статутом, не скликались та не проводились.
4. Позивач наголошує, що станом на час звернення до суду Релігійна організація "Релігійна громада Української Православної Церкви у місті Самборі Львівської області" не проводила парафіяльних зборів і не приймала рішення про зміну видів економічної діяльності юридичної особи, зміну керівника або відомостей про керівника, зміну місцезнаходження юридичної особи, зміну найменування юридичної особи (повного та/або скороченого), зміну складу засновників (учасників) або зміну відомостей про засновників (учасників) юридичної особи.
5. За твердженням позивача, загальні збори релігійної громади від 17.04.2023 були проведені із порушенням процедури, визначеною чинною редакцією Статуту. Відтак, на думку позивача, проведення спірних зборів призвело до порушення прав ОСОБА_1 , члена парафіяльних зборів та члена релігійної громади, закріплених у ст. 35 Конституції України та ст. 3, 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", оскільки спірний статут прийнятий особами, які не є членами Релігійної організації, за відсутності необхідного кворуму, без дотримання процедур, передбачених Статутом (в редакції, чинній на момент прийняття спірного статуту); із порушенням компетенції органу, який затвердив нову редакцію Статуту, позаяк посадовими особами обласної державної адміністрації не було перевірено відповідність поданих на реєстрацію документів законодавству та Статуту Релігійної громади

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
6. Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.06.2024, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2025 у задоволенні позову відмовлено.
7. Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний господарський суд, мотивовано відсутністю доказів, які б спростовували волевиявлення членів релігійної громади змінити канонічну підлеглість. Позивачем не доведено наявність підстав вважати оспорюване рішення загальних зборів релігійної громади про зміну підлеглості таким, що ухвалене з порушенням закону. При цьому, позивачем не надано жодного доказу того, на якій підставі він вважає жителів міста Самбір, які були присутні на загальних зборах 17.04.2023 та прийняли оспорюване рішення від 17.04.2023 про зміну канонічного підпорядкування, такими, що не є парафіянами релігійної громади, оскільки ні законодавство України, ні статут релігійної громади не містить поняття фіксованого членства в релігійній громаді та визначеної процедури прийняття в члени релігійної громади. Також, суди встановили, що для реєстрації статуту у новій редакції уповноваженою особою було надано всі документи відповідно до вимог чинного законодавства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
8.  ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2025 і рішення Господарського суду міста Києва від 27.06.2024 та ухвалити нове рішення у справі, яким позов задовольнити.
9. У касаційній скарзі скаржник не погоджується з висновками судів першої і апеляційної інстанцій, при цьому, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.01.2020 у справі № 924/641/17 та постанові Верховного Суду від 06.02.2020 у справі № 912/712/19.
10. Також в обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України скаржник зазначає, що суди першої і апеляційної інстанцій належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України).

Позиція інших учасників справи
11. Відповідач 1 подав відзив, у якому заперечив проти доводів скаржника та просив закрити касаційне провадження в частині підстави касаційного оскарження судових рішень у справі, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, а в частині підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.
12. Інші учасники не надали відзивів на касаційну скаргу, що відповідно до частини третьої статті 295 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваних судових рішень.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
13. Релігійна організація "Релігійна громада Української Православної Церкви у місті Самборі Львівської області" створена у 1992 році відповідно до статті 14 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації".
14. Відповідно до пунктів 1-4 статуту Самбірської парафії Львівсько-Дрогобицької єпархії, ухваленого парафіяльними зборами 09.08.1992, затвердженого керуючим Львівсько-Дрогобицькою єпархією Української Православної Церкви єпископом Августином та зареєстрованого розпорядженням представника Президента України у Львівській області від 13.11.1992 (далі - Статут), Самбірська парафія є релігійним об`єднанням (релігійною спілкою), первинним структурним підрозділом Української Православної Церкви, який безпосередньо входить до складу Львівсько-Дрогобицької єпархії. Парафія створюється за бажанням віруючих з благословення Єпархіяльного архієрея. Парафія об`єднує громадян православного віросповідання для сумісного здійснення права на свободу сповідання та поширення православної віри, а також для піклування про релігійно-моральне виховання. Парафія здійснює свою діяльність при дотриманні діючого законодавства, статуту Української Православної Церкви, статуту Львівсько-Дрогобицької єпархії, а також цього Статуту.
15. Згідно з пунктом 8 Статуту органами парафіяльного управління є: Парафіяльні збори, очолювані настоятелем, та Парафіяльна Рада, підзвітна настоятелю.
16. Пунктом 9 Статуту встановлено, що Парафіяльні збори складаються з православних віруючих, кліриків та мирян, які досягли 18-річного віку, визнають обов`язковість Статуту Української Православної Церкви, регулярно відвідують богослужіння та сповідь, перебувають у канонічному послухові настоятелю і не перебувають під забороною чи церковним судом, що забороняє повноцінну участь у богослужбовому житті. Парафіяльні збори скликаються настоятелем, Парафіяльною радою (або за благословенням архієрея благочинним) не рідше одного разу на рік.
17. Згідно з пунктом 12 Статуту Парафіяльна рада у згоді зі Статутом Української Православної Церкви, зокрема, здійснює рішення Парафіяльних зборів та разом з настоятелем скликає Парафіяльні збори.
18. Відповідно до Указу Митрополита Львівського і Галицького Філарета від 30.11.2022 № 122 Настоятелем парафії православної парафії (релігійної громади) Свято-Успенської церкви у м. Самбір призначено протоієрея ОСОБА_1.
19. 17.04.2023 відбулися парафіяльні збори Релігійної громади Української Православної Церкви у місті Самборі Львівської області, рішення яких оформлені протоколом № 1 від 17.04.2023.
20. Відповідно до протоколу № 1 від 17.04.2023 на загальних зборах був присутній 21 член Релігійної громади. Здійснено ідентифікацію зареєстрованих присутніх, визначено повноважність зборів.
21. Головою зборів обрано митрофорного протоієрея ОСОБА_2 , секретарем зборів - ОСОБА_3 .
22. З питання 3 зборів вирішено змінити підлеглість Релігійної громади у канонічних та організаційних питаннях шляхом входження до складу релігійного об`єднання "Православна Церква України", а також визначено, що Релігійна громада канонічно та організаційно підпорядковується Управлінню Львівської Єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України), Київській Митрополії Української Православної Церкви (Православної Церкви України), є підзвітною єпархіальним зборам та єпархіальному архієрею Львівскої Єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) ("За" - 21 особа, "Проти" - 0 осіб, "Утримались" - 0 осіб).
23. З питання 4 вирішили змінити найменування Релігійної громади, визначити таке нове найменування Релігійної громади: повне найменування українською мовою - Релігійна організація "Релігійна громада Львівської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) парафії Успіння Пресвятої Богородиці у місті Самбір Самбірського району Львівської області"; скорочене найменування українською мовою: РО "РГ УПЦ (ПЦУ) парафії Успіння Пресвятої богородиці у місті Самбір Самбірського району Львівської області" ("За" - 21 особа, "Проти" - 0 осіб, "Утримались" - 0 осіб).
24. З шостого питання ухвалили внести зміни до Статуту, викласти та прийняти Статут Релігійної громади у новій редакції, що додається. Подати прийнятий Статут Релігійної громади у новій редакції на затвердження керуючому Львівською єпархією митрополиту Макарію ("За" - 21 особа, "Проти" - 0 осіб, "Утримались" - 0 осіб).
25. З восьмого питання ухвалили обрати керівником Релігійної організації "Релігійна громада Львівської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) парафії Успіння Пресвятої Богородиці у місті Самбір Самбірського району Львівської області" протоієрея ОСОБА_1, призначеного правлячим архієреєм на підставі указу за № 101 від 20.04.2023 ("За" - 21 особа, "Проти" - 0 осіб, "Утримались" - 0 осіб).
26. За результатом розгляду десятого питання порядку денного вирішено провести реєстрацію Статуту Релігійної громади в новій редакції, а також державну реєстрацію змін до відомостей про Релігійну громаду, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Уповноважити ОСОБА_4 на представництво інтересів Релігійної громади перед органами державної влади, в тому числі, але не обмежуючись, перед центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері релігії, обласними державними (військовими) адміністраціями, з метою реєстрації Статуту Релігійної громади у новій редакції, засвідчувати своїм підписом копії документів, запитувати та отримувати (в тому числі оригінали) будь-які документи ("За" - 21 особа, "Проти" - 0 осіб, "Утримались" - 0 осіб).
27. Протокол підписано головою зборів ОСОБА_4 та секретарем зборів ОСОБА_3 .
28. Статут Релігійної організації "Релігійна громада Львівської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) парафії Успіння Пресвятої Богородиці у місті Самбір Самбірського району Львівської області", прийнятий рішенням загальних (парафіяльних) зборів (протокол № 1 від 17.04.2023), затверджено керуючим Львівською єпархією Української Православної Церкви (Православної Церкви України) митрополитом Макарієм 20.04.2023, з поставленням відтиску печатки Митрополита Львівського Макарія Української Православної Церкви.
29. Розпорядженням голови Львівської обласної державної адміністрації № 376/0/5-23ВА від 25.05.2023 зареєстровано в новій редакції Статут Релігійної організації "Релігійна громада Львівської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) парафії Успіння Пресвятої Богородиці у місті Самбір Самбірського району Львівської області".
30. 31.05.2023 державним реєстратором Департаменту з питань культури, національностей та релігій Львівської обласної державної адміністрації Кавчак-Сельвестр М. С. було здійснено державну реєстрацію відповідних змін до відомостей про юридичну особу в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань за № 1004161070002000683, що підтверджується наявними в матеріалах справи витягами з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Позиція Верховного Суду
31. Перевіривши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та відзиві, Верховний Суд вважає, що касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 в частині підстави, передбаченої у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, необхідно закрити, а в частині підстав передбачених пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, залишити без задоволення, виходячи з наступного.
32. Відповідно до статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (1). Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (2). У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається (3). Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (4).
33. Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
34. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
35. Відповідно до положень вказаної норми, касаційний перегляд з указаних підстав може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
36. Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
37. Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).
38. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 визначила наступні критерії подібності правовідносин у розумінні норм процесуального законодавства.
Для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 389 (пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України; пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України) та пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України (пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України; пункту 5 частини першої статті 339 КАС України) таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями, з-поміж яких змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.
У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
39. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи (див. постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)). Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
40. Задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин) Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 конкретизувала:
- висновок про те, що така подібність означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин);
- висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.
41. Здійснена Великою Палатою Верховного Суду конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
42. При цьому, слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
43. Відповідно, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.
44. Разом з тим, Суд звертає увагу на те, що Верховний Суд у своїй діяльності висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
45. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування таких правових висновків у кожній конкретній справі.
Схожа правова позиція є усталеною та знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц
46. Проаналізувавши висновки, що викладені у постановах Верховного Суду у справах, на які посилається скаржник, колегія суддів звертає увагу, що правовідносини у наведених скаржником справах не є подібними зі справою, що переглядається, з огляду на підстави заявлених позовних вимог, характер спірних правовідносин, фактичні встановлені судами обставини та матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
47. Так у наведеній скаржником постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.01.2020 у справі № 924/641/17 міститься, зокрема такий висновок (який скаржник цитує у касаційній скарзі): "ураховуючи норми статті 167 Господарського кодексу України, правомочність учасника (акціонера, члена) на участь в управлінні господарською організацію, зокрема, шляхом участі в загальних зборах є однією зі складових корпоративних прав. Відтак зазначені права можуть бути визнані порушеними внаслідок недотримання порядку скликання і проведення загальних зборів, якщо учасник не зміг взяти участь у загальних зборах та/або належним чином підготуватися до розгляду питань порядку денного, зареєструватися для участі у загальних зборах тощо, тобто не зміг належним чином реалізувати своє право на участь в управлінні".
48. Як вбачається спірні правовідносини у справі № 924/641/17 виникли між фізичною особою, яка успадкувала частку в майні колективного малого підприємства, та самим колективним малим підприємством щодо визнання недійсним та скасування рішення ради колективного малого підприємства з підстав відсутності кворуму на засідання ради, порушення порядку проведення засідання та підроблення протоколу засідання.
49. Разом з цим, у справі № 912/712/19 предметом спору були вимоги акціонера до акціонерного товариства про визнання недійсними з моменту прийняття усіх рішень загальних зборів акціонерів Приватного акціонерного товариства "Весна" від 07.12.2018, оформлених протоколом позачергових загальних зборів акціонерів Приватного акціонерного товариства "Весна" від 07.12.2018. Верховний Суд, постановою від 06.02.2020, залишив без змін рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції про задоволення позову. При цьому у справі № 912/712/19 господарськими судами були встановлені численні конкретні факти порушення прав позивача-акціонера, наявність яких ним обґрунтовувалися. Зокрема, господарські суди у наведеній справі встановили, що позивач був позбавлений можливості ознайомитися з документами, необхідними для прийняття рішень з питань порядку денного; були безпідставно скасовані попередні рішення загальних зборів та наглядової ради товариства за відсутності судових рішень про таке скасування, що суперечить презумпцii легітимності рішень органів управління юридичної особи; винесення на розгляд загальних зборів товариства питання про схвалення значних правочинів за наявності судових справ про визнання таких правочинів недійсними; позивач не був повідомлений про ринкову ціну акцій, за якою би він міг реалізувати своє право вимоги та не було надано на ознайомлення проект договору про продаж акцій.
50. Так, суд касаційної інстанції у наведеній справі дійшов висновку, що, виходячи зі змісту норм ч.ч. 1, 5 ст. 47, п. 3 ч. 2 ст. 52, ст. 53 Закону України "Про акціонерні товариства", положень 7.3.1 Статуту Приватного акціонерного товариства "Весна" позачергові загальні збори акціонерного товариства скликаються наглядовою радою. При цьому повноваження наглядової ради з підготовки, скликання і проведення загальних зборів зберігають свою чинність навіть у випадку спливу строку, на який відповідна наглядова рада була обрана. На думку суду, акціонер, який володіє більше 10% акцій зобов`язаний був дотримуватись порядку скликання позачергових загальних зборів, що визначений у ст. 47 Закону України "Про акціонерні товариства", та звернутись із вимогою до наглядової ради Приватного акціонерного товариства "Весна", і лише після спливу 10 днів від дня пред`явлення вимоги, за наявності передбачених законом підстав, мав право самостійно здійснювати заходи зі скликання позачергових загальних зборів. Дотримання вказаного порядку в свою чергу і забезпечило б дотримання інших процедурних дій, передбачених при скликанні позачергових загальних зборів, зокрема щодо визначення ринкової ціни акцій, підготовки проекту договору про продаж акцій та ознайомлення з ним учасників товариства, вчинення яких покладено законом саме на наглядову раду. Крім того, законом не передбачено, залежно від суб`єкта ініціювання скликання позачергових загальних зборів та відповідної процедури їх підготовки, жодних обмежень права учасників товариства на отримання можливості ознайомитися з документами, необхідними для прийняття рішень з питань порядку денного з метою належним чином підготуватися до розгляду таких питань та внести пропозиції до порядку денного.
51. Наведене вище свідчить про те, що висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 08.01.2020 у справі № 924/641/17 та від 06.02.2020 у справі № 912/712/19, на які послався позивач у касаційній скарзі, були зроблені в інших, ніж у цій справі правовідносинах, а саме: за інших підстав та фактичних обставин, на які посилалися сторони і були встановлені судами попередніх інстанцій, та за відмінного правового регулювання, що не дає підстав вважати правовідносини у цих справах подібними.
52. Верховний Суд зазначає, що з огляду на сукупність встановлених судами першої та апеляційної інстанції обставин у цій справі та зміст правових висновків викладених у постановах Верховного Суду на неврахування яких посилається скаржник, в контексті цієї справи, фактично зводяться до намагання заявника здійснити переоцінку доказів та прохання надати нову оцінку доказам у справі, що в силу вимог статті 300 ГПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду.
53. Окрім цього, Верховний Суд наголошує, що цитування скаржником витягів з окремих висновків, наведених у вказаних вище постановах Верховного Суду, не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України.
54. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду, на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
55. Оскільки наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 в цій частині підлягає закриттю на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.
56. Щодо оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України Верховний Суд зазначає таке.
57. Обґрунтовуючи наведену підставу касаційного оскарження, скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України).
58. Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
59. Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
60. Таким чином, за змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у виді недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
61. За таких обставин недостатніми є доводи скаржника про неповне дослідження судами зібраних у справі доказів за умови непідтвердження підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 ГПК України.
62. При цьому саме тільки посилання скаржника на те, що суди не в повному обсязі дослідили докази та не з`ясували дійсні обставини справи, без належного обґрунтування не можуть ставити під сумнів судові рішення.
63. Верховний Суд зазначає, що наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки доказів і встановленні інших обставин, у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для скасування судових рішень та ухвалення рішення про задоволення позову.
64. Суд акцентує, що, переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.
65. Незгода скаржника з рішеннями судів попередніх інстанцій або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться в рішеннях, не свідчить про їх незаконність.
66. За таких обставин, перевіривши застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених судами фактичних обставин справи та в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість скарги та про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
67. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
68. Оскільки після відкриття касаційного провадження у справі виявилося, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними, касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, необхідно закрити на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.
69. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішенні судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
70. Згідно положень статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
71. Звертаючись із касаційною скаргою, скаржник не спростував наведених висновків судів першої і апеляційної інстанцій та не довів неправильного застосування ними норм матеріального і процесуального права, як необхідної передумови для скасування прийнятого у справі судового рішення.
72. За таких обставин, доводи касаційної скарги, не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, у зв`язку з чим касаційна скарга в цій частині підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення і постанова- без змін.

Розподіл судових витрат
73. Враховуючи викладене, судовий збір за розгляд касаційної скарги на підставі статті 129 ГПК України покладається на скаржника.
Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2025 і рішення Господарського суду міста Києва від 27.06.2024 у справі № 914/2783/23 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.
2. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2025 і рішення Господарського суду міста Києва від 27.06.2024 у справі № 914/2783/23 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення.
3. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2025 і рішення Господарського суду міста Києва від 27.06.2024 у справі № 914/2783/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. А. Кролевець

Судді О. М. Баранець

І. Д. Кондратова