Справа № 191/809/21 
Провадження № 2/191/274/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 січня 2026 року        м. Синельникове
Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: 
головуючого - судді Твердохліб А.В.
за участю секретаря – Яришевої Н.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Синельникове в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про захист прав споживача,-
ВСТАНОВИВ:
18.03.2024 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, вимоги у якому обґрунтовано тим, що АТ КБ ПриватБанк та ОСОБА_2 18.12.2007 року уклали кредитній договір №DNP0GK00000048. Згідно договору, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 19885,79 доларів США, на термін до 18.12.2027 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.
Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору.
Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.
Позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору.
Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором №DNPOGK00000048. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав.
У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 30.12.2020 року має заборгованість у сумі 31504.36 Доларів США, яка складається з наступного:
11933.19 Доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту);
7403.90 Доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом;
1992.41 Доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом;
10174.86 Доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
Позивач просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК»: заборгованість у розмірі 31504.36 Доларів США, що за курсом 28.26 відповідно до службового розпорядження НБУ від 30.12.2020 року складає 890313.21 грн., за кредитним договором №DNPOGK00000048 від 18.12.2007 року, а також судові витрати.
14.01.2022 року до суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_2 до АТ КБ «ПриватБанк» про захист права споживача, визнання несправедливими умов кредитного договору та про визнання кредитного договору недійсним, в якому зазначає, що між ним, ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено 18.12.2007 року кредитний договір. У вказаному договорі визначено альтернативну можливість зарахування коштів, але не вказано конкретний рахунок, на який було перераховано кошти позивачу, та не надано доказів отримання ОСОБА_2 коштів через касу. Тому, вважає, що факт надання ОСОБА_2 кредиту в сумі та валюті, визначеній в кредитному договорі не встановлений. Фактичні щомісячні платежі за кредитним договором по факту складали суму у 2,3 рази більшу ніж та, яка передбачена умовами п.7.1 кредитного договору. Відповідно до п.7.1 кредитного договору відповідачем збільшено суму кредиту на 3885,8 доларів США для здійснення позивачем страхових платежів третій особі (страховій компанії). При цьому, отримання суми кредиту у розмірі 16000 доларів США за умовами кредитування та кредитного договору повністю залежало від укладення позивачем договорів страхування та сплати страхових платежів. Фактично для отримання кредиту у сумі 16000 доларів США ОСОБА_2 необхідно було понести витрати у розмірі 3885,8 доларів США. Він не міг укласти договір страхування на тих умовах, які він самостійно визначить із своїм контрагентом. А без укладення договору страхування, не зміг би отримати кредит від АТ КБ «ПриватБанк». Вважає, що фактично сума 3885,8 доларів США це платіж позичальника на користь третьої особи для отримання банківської послуги – надання кредиту. Умова кредитного договору, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», є нікчемною. До таких послуг ОСОБА_2 також відносить щомісячний платіж (винагороду) у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісячно, за надання фінансового інструменту, та 2,00% від суми наданого кредиту у момент надання кредиту. Умови договору ОСОБА_2 не були роз`яснені у належний спосіб та не надано в письмові формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту за встановленою формою у детальному розписі. В договорі відсутній строк його дії, а п. 5.1 викладено в двох різних редакціях, тому неможливо встановити якого зміст. ОСОБА_2 вважає, що банк заклав в договір споживчого кредиту несправедливі умови, порушив рівність сторін у цивільно-правових відносинах, допустив дисбаланс зарахування відсотків та тіла кредиту таким чином, що позичальник мав сплачувати АТ КБ «ПриватБанк» кредитні кошти в такому розмірі, що набагато є більшим аніж понесені витрати. Факт погіршення матеріального стану ОСОБА_2 та неможливість продовжувати виконувати кабальні умови кредитного договору підтверджено тим, що 08.12.2014 року він звернувся до банку із заявою про перегляд умов кредитування. В зв`язку із викладеними обставинами, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 , просить:
визнати кредитний договір №DNPOGK00000048 від 18.12.2007 року, укладений між ним та АТ КБ «Приватбанк», недійсним; 
визнати договір іпотеки, посвідчений 18.12.2007 року, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мошковською Н.М. та зареєстрований в реєстрі за №8679, недійсним;
визнати договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений 18.12.2007 року, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мошковською Н.М., недійсним;
виключити записи із відповідних реєстрів:
-про реєстрацію на підставі договору іпотеки, посвідченого 18.12.2007 року, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мошковською Н.М. та зареєстрований в реєстрі за №9679, зборони відчуження нерухомого майна: будинок загальною плорщею113,1 кв.м, житловою площею 68,00 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
-про реєстрацію іпотеки а договору іпотеки, інших обтяжень, що здійснені на підставі договору іпотеки, посвідченого 18.12.2007 року, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мошковською Н.М. та зареєстрований в реєстрі за №9679, а також судові витрати (том 1 а.с.121-142).
На підставі ухвали Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 серпня 2024 року, замінено відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 , у зв`язку із його смертю, правонаступником ОСОБА_1 (том 2 а.с.85). 
Представник позивача за первісним позовом - АТ КБ «ПриватБанк» Якушев С.О. у судове засідання не з`явився, але в матеріалах справи знаходиться заява про підтримання позову та розгляд справи без його участі, проти вимог зустрічного позову заперечував, просив застосувати строк позовної давності. 
Відповідач ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 , в судові засідання неодноразово не з`являлась, надавала заяви про відкладення розгляду справи, посилаючись на погіршення стану здоров`я, в підтвердження чого жодного разу не надала відповідних документів, та вказувала, як на підставу неможливості проведення судового засідання, дію воєнного стану, не вживаючи при цьому заходів для участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції, в тому числі з використанням власних технічних засобів. 
Таку поведінку відповідача суд розцінює, як неналежну, тому вважає достатні підстави для ухвалення рішення на підставі наявних у справі доказів. 
Суд, дослідивши докази, що знаходяться в матеріалах справі, приходить до наступного.
Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. 
З матеріалів справи вбачається, що 18.12.2007 року між ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір №DNPOGK00000048, згідно якого ОСОБА_2 отримав на строк з 18.12.2007 року по 18.12.2027 року кредит у сумі 16000 доларів США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.10 даного договору. При порушенні позичальником зобов`язання із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочки, але не менше 1 гривні (п,7.4 договору).Періодом сплати вважати період з 1 по 5 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісячно в період сплати позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 199,26 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. За п.7.1.1 договору, позичальник зобов`язується повернути кредит, згідно порядку та в строки, які вказані у п.7.1 Повне погашення кредиту повинно бути проведено в останній день строку, вказано в абзаці 1 п.7.1 даного договору.
Відповідно до п. 7.1.1 сторонами визначено, що у разі порушення термінів оплати, передбачених п.7.1.1 (в тому числі оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, - сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі) – в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.
Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.
Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.
Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України).Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).
Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16).
Забезпеченням виконання позичальником зобов`язання за даним договором виступає іпотека будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а також всі інші види застави, іпотеки, поруки і т.п, надані банку з метою забезпечення зобов`язань за даним договором (п.7.4 договору).
08.12.2014 року позичальником ОСОБА_2 подано до АТ КБ «ПриватБанк» заяву, з метою реструктуризації боргу (том 1 а.с. 158).
Станом на 30.12.2020 року ОСОБА_2 мав заборгованість перед банком за кредитним договором №DNPOGK00000048 від 18.12.2007 року у сумі 31504,36 долари США, яка складається із:
11933.19 Доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту);
7403.90 Доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом;
1992.41 Доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом;
10174.86 Доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер (том 1 а.с. 234). 
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 належав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , де він був зареєстрований (том 2 а.с.13, 17). 
Даний будинок знаходиться в іпотеці позивача, згідно договору від 18.12.2007 року (том 2 а.с.15).
Першою синельниківською державною нотаріальною конторою після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заведена спадкова справа №91/2024. Із заявами про прийняття спадщини 03 квітня 2024 року звернулась дружина спадкодавця ОСОБА_1 , а дочка ОСОБА_3 03.04.2024 року подала заяву про відмову від прийняття спадщини, після смерті батька (том 2 а.с.45, 49, 50, 54). 
В силу частин 1 та 2 статті 1281 ЦК України (в редакції на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_2 ) спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.
Хоча стаття 1281 ЦК України не конкретизує способів пред`явлення вимоги кредитором до спадкоємців боржника, проте, по-перше, за формою наведене звернення банку має бути саме певною вимогою майнового характеру, а, по-друге, така вимога має бути висунута до конкретних перелічених суб`єктів - спадкоємців, які прийняли спадщину.
Виходячи зі змісту ст.1281 ЦК України, допускається два способи пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців: 1) безпосередньо до спадкоємців; 2) опосередковано - через нотаріуса. Обрання певного способу є правом кредитора і здійснюється ним на власний розсуд. При цьому, законодавством не передбачені форма і зміст вимог кредитора та на нотаріуса не покладено обов`язку перевіряти обґрунтованість вимог. Зі змісту претензії банку, адресованої нотаріусу, чітко убачається кореспондуючий обов`язок спадкоємців погасити борг спадкодавця.
Аналогічні висновки містяться в постановах ВС від 10.03.2021 року у справі №522/5924/17 та від 11 липня 2018 року у справі №495/1933/15-ц.
29 травня 2024 року до Першої синельниківської державної нотаріальної контори АТ КБ «ПриватБанк» пред`явив через вимогу (претензію) до спадкоємців спадкодавця ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (том 2 а.с.59).
Приписи статті 1281 ЦК України не містять особливих застережень щодо порядку задоволення вимог кредитора у разі, якщо смерть боржника настала після пред`явлення позову до нього під час розгляду судової справи.
Під час вирішення спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника (у тому числі, якщо смерть боржника настала під час розгляду справи у суді) суди для правильного вирішення справи першочергово повинні встановити, чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1281 ЦК України, тобто чи вчинив кредитор потрібні дії у матеріальних відносинах.
Кредитор може пред`явити вимоги безпосередньо спадкоємцям або через нотаріуса за місцем відкриття спадщини.
Вибір конкретного способу пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника є правом кредитора і здійснюється ним на власний розсуд.
Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).
Матеріали справи не містять доказів отримання спадкоємцем ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину.
За змістом частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що саме по собі не звернення спадкоємця, який прийняв спадщину, до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину, не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.
Оскільки після смерті боржника зобов`язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови договору щодо строків повернення кредиту чи сплати її частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї статті.
Відповідно до статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
За змістом наведених норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ними у спадщину майна. У разі неотримання у спадщину жодного майна у особи відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора спадкодавця.
Виникнення у спадкоємців у разі прийняття спадщини обов`язку сплатити заборгованість боржника узгоджується зі змістом статті 1218 ЦК України, яка визначає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Вказані положення законодавства забезпечують дотримання балансу прав та інтересів усіх учасників цих правовідносин. Зокрема, спадкоємець, приймаючи спадщину, реалізує свій майновий інтерес щодо набуття у власність спадкового майна, при цьому у нього виникає обов`язок сплатити заборгованість спадкодавця, проте виключно в межах вартості отриманого у спадщину майна. У свою чергу кредитор, укладаючи договори кредитування, може бути упевненим у сплаті йому заборгованості позичальника, у разі його смерті, за рахунок спадкового майна, яке прийняли спадкоємці боржника.
Такий принцип регулювання спірних правовідносин ґрунтується на засадах розумності, пропорційності і справедливості та виключає можливість необґрунтованого покладення на спадкоємців боржника обов`язку погасити борг у розмірі більшому, ніж вартість набутого ними майна, що призведе до безпідставного погіршення їх майнового стану у зв`язку з виконанням зобов`язання, стороною якого вони не є і згоди на укладення якого не надавали.
Зазначений висновок викладено у постановах Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року в справі № 552/4892/19, від 09 листопада 2022 року в справі № 295/15702/20, від27 лютого 2023 року в справі№ 572/1497/22.
Верховний Суд у постановах від 18 вересня 2019 року в справі № 640/6274/16, від 22 листопада 2023 року в справі № 296/10420/21 звертав увагу, що при вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини:
чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1281 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги;
коло спадкоємців, які прийняли спадщину;
при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1281 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини);
при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.
При вирішенні спору про стягнення зі спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора необхідно з`ясувати коло спадкоємців, встановити належність спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартість отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника.
Отже, судом встановлено, що після смерті ОСОБА_2 спадщину прийняла тільки його дружина ОСОБА_1 , яка залучена до участі у справі в якості правонаступника відповідача, тому саме вона і має відповідати за вимогами кредитора спадкодавця.
Згідно принципу змагальності цивільного процесу, закріпленого у статтях 12, 81 ЦПК України, за яким кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, - доводити обсяг спадкового майна та його вартість повинен спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна.
Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 18 вересня 2019 року у справі № 640/6274/16-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 496/4363/15-ц, від 04 березня 2020 року у справі № 2609/30529/12.
Довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 07.10.2025 року підтверджується, що вартість спадкового майна, яким є житловий будинок, загальною площею 113,10 кв.м, та земельної ділянки, розміром 507,00 кв.м (кадастровий номер 1220000000:00:000:0000), з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , становить: для будинку 843818 грн. 80 коп., та для земельної ділянки 4420 грн. 65 коп. 
Таким чином, як встановлено судом, загальна вартість спадкового майна становить 848239 грн. 45 коп. (843818 грн. 80 коп.+ 4420 грн. 65 коп.).
Кредитор у строки, визначені ст. 1281 ЦК України, звернувся з претензією до нотаріуса, довів наявність боргу у спадкодавця.
Суд звертає увагу позивача на те, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (ч.3 ст. 55 Закону «Про банки і банківську діяльність» станом на 18.12.2007 року, що є датою укладення кредитного договору). Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату комісію за договором, який підписали сторони, оскільки такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі №202/5330/19 зазначено, що у кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на викладені обставини, суд зазначає, що нарахування комісії у сумі 1992,41 доларів США, є недопустимим, даний пункт договору суперечить вимозі закону, що свідчить про доцільність вирахування даної суми від пред`явленої позивачем до стягнення суми заборгованості.
Велика Палата Верховного Суду у Постанові ВП ВС від 4 червня 2019 року (справа №916/3156/17) погодилась з висновками … щодо того, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом (пункт 69). Такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом (пункт 70). 
АТ КБ «ПриватБанк» заявлено до зустрічних позовних вимог позовну давність, через сплив позивачем за зустрічним позовом трирічного строку звернення до суду, відповідно до ст. 257 ЦК України. Проте, суд відхиляє дану заяву відповідача, оскільки зустрічний позов не підлягає задоволенню, за недоведеністю. 
Відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України у редакції, чинній на час укладення кредитного договору).
Так, вирішуючи зустрічний позов, під час розгляду справи судом встановлено у належний спосіб, і правонаступником відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , не спростовано, виникнення між сторонами кредитних правовідносин, за яким договір укладений у письмовій формі, підписаний повноважними особами, містить усі істотні умови, погоджені сторонами.
У справі відсутні докази спростування неналежного виконання взятих на себе позичальником ОСОБА_4 зобов`язань, що призвело до утворення заборгованості, яка не містить інших складових, окрім як заборгованості за тілом кредиту, заборгованості по відсоткам за користування кредитом, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань, із зваженням на те, що стягнення комісії задоволенню не підлягає. До стягнення позивачем не заявлено такої складової заборгованості як нарахування винагороди за надання фінансового інструменту. 
Отже, виходячи з викладених обставин та того, що після смерті позичальника ОСОБА_2 спадщину прийняла його дружина ОСОБА_1 , тому саме вона має відповідати за вимогами кредитора спадкодавця, але в межах вартості майна одержаного у спадщину, вартість якого становить 848239 грн. 45 коп. 
З розрахунку позивача за первісним позовом, заборгованість розрахована за курсом НБУ від 30.12.2020 року і становить 28,26 за 1 дол. США. 
Так, станом на 30.12.2020 року заборгованість перед банком за кредитним договором №DNPOGK00000048 від 18.12.2007 року становить 29511,95 долари США, яка складається із:
11933.19 Доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту);
7403.90 Доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом;
10174.86 Доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
Таким чином, оскільки позовні вимоги за первісним позовом підлягають частковому задоволенню, з правонаступника відповідача ОСОБА_1 слід стягнути заборгованість за кредитним договором №DNPOGK00000048 від 18.12.2007 року, у сумі 29511,95 доларів США, що становить 834007 грн. 71 коп., але в межах вартості майна одержаного нею у спадщину, вартість якого становить 848239 грн. 45 коп., та в задоволенні зустрічного позову слід відмовити у повному обсязі. 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, з підстав, неведених вище.
На підставі викладено, керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 81, 141, 247, 259, 263-265, 274 ЦПК України, суд,-
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості, задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Кулебаки Горківської області, паспорт громадянина України Серії НОМЕР_1 , виданий 28 липня 2000 року Синельниківським МРВ УМВС України в Дніпропетровській області, РНОКПП НОМЕР_2 , на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1 Д, ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємців і організацій України 14360570), заборгованість, станом на 30.12.2020 року, за кредитним договором №DNPOGK00000048 від 18.12.2007 року у сумі 29511,95 долари США, яка складається із:
11933.19 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту);
7403.90 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом;
10174.86 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
В задоволенні іншої частини Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості, відмовити.
В задоволенні зустрічного позову за заявою ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 , до Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», про захист прав споживача, відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_1 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Кулебаки Горківської області, паспорт громадянина України Серії НОМЕР_1 , виданий 28 липня 2000 року Синельниківським МРВ УМВС України в Дніпропетровській області, РНОКПП НОМЕР_2 , на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1 Д, ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємців і організацій України 14360570), судовий збір у сумі 12510 (дванадцять тисяч п`ятсот десять) грн. 12 коп. 
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду безпосередньо шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.  У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому рішення суду.
 Суддя	  А. В. Твердохліб