ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"28" січня 2026 р. справа № 300/2968/25
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Могили А.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся в суд із позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що згідно з наказом ГУНП в Івано-Франківській області від 29.04.2023 №208 о/с, позивача з 30.04.2023 звільнено зі служби в поліції через хворобу. Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.11.2024 по справі №300/4704/24 зобов`язано Головне управління Національної поліції в Івано-Франківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Відповідачем на виконання вказаного рішення 26.02.2025 здійснено виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 31014,59 грн. (29463,86 грн. з відрахуванням податків і зборів). Вказав, що середнє грошове забезпечення позивача за 183 дні, розраховане відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, становить 195580,43 грн. Як наслідок, слід стягнути з Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01.05.2023 по 30.10.2023 в сумі 165565,62 грн.
Згідно з ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.05.2025 відмовлено у відкритті провадження.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.11.2025 ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.05.2025 скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Згідно з ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02.12.2025 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву відповідно до якого проти позову заперечив. Зазначив, що позивачу 26.02.2025 зараховано на його банківський рахунок 29463,86 грн. на виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.11.2024 по справі № 300/4704/24. Звернув увагу, що вказане судове рішення містить межу, а не безальтернативну суму. Тому, позивач намагається представити максимальну межу як автоматичний стандарт виплати, що суперечить правовій природі ст.117 КЗпП України. Визначена позивачем сума середнього заробітку за час затримки 165565,62 грн., є непропорційною, оскільки істотно перевищує суму виплаченої компенсації за невикористані дні відпустки. Відповідач просив суд застосувати принцип співмірності, що узгоджується з позиціями Верховного Суду. Вказав, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України взявши до уваги такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Просив суд відмовити в задоволенні позову.
У відповіді на відзив позивач вказав, що відповідачем виходячи із розміру виплати в розмірі 31014,59 грн., самовільно нараховано зазначений розмір відшкодування за затримку виплати. Зазначив, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом №2352-IX, встановлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати. Вважав, що нарахування компенсації повинно здійснюватися не за один місяць, як це тлумачить відповідач, а за 183 дні. Просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи, дослідивши письмові докази, встановив наступне.
Наказом Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області від 29.04.2023 за № 208 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції з 30.04.2024.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.01.2024 по справі №300/8606/23, яке набрало законної сили 26.02.2024, зобов`язано Головне управління Національної поліції в Івано-Франківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки за 2021 рік у кількості 23 доби та за невикористану щорічну основну та додаткову відпустку за 2022 рік у кількості 45 діб, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення.
Відповідачем на виконання вказаного судового рішення 17.04.2024 виплачено позивачу компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки за 2021 рік у кількості 23 доби та за невикористану щорічну основну та додаткову відпустку за 2022 рік у кількості 45 діб, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення в розмірі 70700,97 грн.
Суд зазначає, що вказані обставини, встановлені рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.11.2024 по справі №300/4704/24, яке набрало законної сили 08.01.2025, тому у відповідності до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України доказуванню в цій адміністративній справі не підлягають.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.11.2024 по справі №300/4704/24, яке набрало законної сили 08.01.2025, зобов`язано Головне управління Національної поліції в Івано-Франківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Відповідачем 27.02.2025 проведено позивачу виплату згідно з вказаним судовим рішенням по справі №300/4704/24 у сумі 29463,86 грн., що підтверджується випискою по рахунку ОСОБА_1 (а.с.7).
Позивач 03.03.2025 звернувся до відповідача із заявою, в якій зазначив, що судом зобов?язано нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців, середній заробіток за день згідно довідки про розрахунок середньомісячного і середньоденного грошового забезпечення від 08.06.2024 №579 становить 1074,21 грн., тому сума виплати мала б становити 196580,43 грн. Як наслідок, просив виконати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.11.2024 по справі №300/4704/234 в повному обсязі (а.с.4).
На вказану заяву Головне управління Національної поліції в Івано-Франківській області листом від 28.03.2025 №51612-2025 повідомило, що відповідачем 26.02.2025, враховуючи висновки суду, в повному обсязі виконано рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.11.2024 по справі №300/4704/24, а саме нараховано суму відшкодування за час затримки виплати повного розрахунку при звільненні у розмірі - 31014,59 грн. та перераховано на картковий рахунок позивача суму у розмірі - 29463,86 грн. з відрахуванням податків та зборів (а.с.5).
Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача щодо невиплати середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у повному розмірі, звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. 
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (надалі Закон №580-VIII).
Відповідно до частини першої статті 1 Закону №580-VIII Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Згідно зі статтею 3 Закону №580-VIII у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.
За приписами частини першої статті 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби (ч.2-3 ст.77 Закону №580-VIII).
Згідно з частиною 1 статті 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (у редакції до 18.07.2022), в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Пунктом 16 частини 1 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022, текст статті 117 викладено в редакції, згідно з якою у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Таким чином, починаючи з 19.07.2022 стаття 117 КЗпП України передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.
У пункті 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 визначено, що роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно із позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною у постановах від 26.02.2020 по справі №821/1083/17 та від 13.05.2020 по справі №810/451/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Таким чином, компенсація за невикористані дні відпустки є складовою грошового забезпечення, а тому на суму належної компенсації розповсюджуються вимоги статей 116, 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні.
Суд зазначає, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Одночасно такі питання врегульовані КЗпП України.
Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП, у якому визначені основні трудові права працівників.
Відтак, суд звертає увагу, що за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню субсидіарно у тих випадках, коли нормами спеціального законодавства спірні правовідносини не врегульовані.
Статтею 116 КЗпП України (в редакції, чинній на день звільнення ОСОБА_1 ) встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладений обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Якщо ж роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Як вже встановлено судом та не заперечується сторонами, позивача звільнено зі служби в поліції 30.04.2023, в той час як фактичний розрахунок з виплати грошової компенсації за невикористану частину щорічної основної відпустки за 2021 рік у кількості 23 доби та за невикористану щорічну основну та додаткову відпустку за 2022 рік у кількості 45 діб у розмірі 70700,97 грн. здійснено лише 17.04.2024.
З огляду на наведене, суд констатує, що оскільки відповідачем не проведено з позивачем під час звільнення зі служби остаточного розрахунку, зокрема не виплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки, протиправність чого встановлена у рішенні Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.01.2024 по справі №300/8606/23, ОСОБА_1 має право на отримання відшкодування за весь час затримки розрахунку, але враховуючи приписи статті 117 КЗпП України не більш як за шість місяців.
Суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (надалі Порядок №100).
Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з п.4 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 Порядку № 100).
Так, відповідно до виданої відповідачем довідки №579 від 04.06.2024 інформаційного характеру про розрахунок середньомісячного і середньоденного грошового забезпечення за період з 01.02.2023 по 31.03.2023, розмір середньоденної заробітної плати позивача за останні 2 календарні місяці роботи, що передували даті його звільнення становив – 1074,21 грн. (а.с.6 на звороті).
Кількість днів, впродовж яких затримано виплату грошової компенсації позивачу з 01.05.2023 (дня, наступного після звільнення зі служби в поліції) по 16.04.2024 включно (день, який передує дню повного розрахунку) становить 352 дні.
Одночасно суд приймає до уваги те, що відповідно до чинної з 19.07.2022 редакції частини 1 статті 117 КЗпП України, на користь позивача підлягає стягненню середнє грошове забезпечення за шість місяців, зокрема за 183 календарні дні.
Таким чином, розмір середнього заробітку ОСОБА_1 за шість місяців (183 календарні дні) становить 196580,43 грн. (1074,21 грн. х 183 дні).
Зі змісту статті 117 КЗпП України вбачається, що законодавець встановив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.
Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення.
Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 по справі № 489/6074/23 вказала, що шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.
Закон № 2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
Підсумовуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові вказала про наявність підстав для відступу від висновків Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 6 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, та сформулювала наступний правовий висновок.
Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, встановлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, зокрема враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо, для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Підсумовуючи наведене, суд враховує, що в порівнянні із визначеною сумою грошової компенсації за невикористану частину щорічної основної відпустки за 2021 рік у кількості 23 доби та за невикористану щорічну основну та додаткову відпустку за 2022 рік у кількості 45 діб (70700,97 грн.) вищевказані розрахункові суми (196580,43 грн.) не можна вважати співмірними, оскільки такі суттєво перевищують суму виплаченої компенсації.
Так, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника. При цьому суд враховує розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Таким чином, суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, використавши такий підхід, зокрема, істотність частки складових виплаченої позивачу компенсації за невикористані частини щорічної основної та додаткової відпустки в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 70700,97 грн. (сума виплаченої компенсації) / 196580,43 грн. (середній заробіток за 183 календарні дні) * 100 = 36%.
Денна сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 36%, становить: 1074,21 грн. (середня заробітна плата позивача за один день) х 36% = 386,72 грн.
Отже, за 183 календарні дні затримки розрахунку грошова компенсація середнього заробітку за цей час затримки розрахунку складає 70769,76 грн. (386,72 грн. х 183 дні).
Разом з цим, суд зазначає, що відповідач 26.02.2025 на виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.11.2024 по справі №300/4704/24 вже здійснив позивачу виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 31014,59 грн. (29463,86 грн. з відрахуванням податків і зборів), що підтверджується випискою по рахунку ОСОБА_1 .
З урахуванням наведеного, з метою належного захисту прав позивача, слід стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі 39755,17 грн. (70769,76 грн. - 31014,59 грн.).
Суд вважає, що такий підхід забезпечує справедливий баланс інтересів сторін, захищає право позивача на повний розрахунок та належну компенсацію, водночас не допускає понесення Головним управлінням Національної поліції в Івано-Франківській області несправедливих та непропорційних майнових втрат.
Підсумовуючи наведене вище суд вважає, що позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає до часткового задоволення.
Враховуючи приписи ч.3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд присуджує за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 600 грн. сплаченого судового збору.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:
Позов задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі 39755,17 грн.
Стягнути з Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ 40108798, вул.Української Перемоги, буд.15, м.Івано-Франківськ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі 39755 (тридцять дев`ять тисяч сімсот п`ятдесят п`ять) грн. 17 коп.
У задоволенні решти позову відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ 40108798, вул.Української Перемоги, буд.15, м.Івано-Франківськ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 600 (шістсот) грн. 
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя  /підпис/  Могила А.Б.