ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

28 січня 2026 року 	м. Ужгород	№ 260/8762/25 	
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванчулинця Д.В., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач) в особі представника – адвоката Урсаленко Богдана Олександровича (далі – представник позивача) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_2 (далі - відповідач), яким просить суд:
1) визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо невчинення дій з видання наказу про звільнення ОСОБА_1 з військової служби.;
2) зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 видати наказ про звільнення ОСОБА_1 з військової служби відповідно до рапорту від 01.05.2025 року на підставі підпункту «г» пункту 3 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) – необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько консультативної комісії закладу охорони здоров`я;
3) стягнути з Військової частини НОМЕР_2 витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги, на користь ОСОБА_1 в сумі 10 000 гривень.
В позовній заяві позивач зазначає, що він проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 . Позивач подав рапорт про звільнення з військової служби на підставі підп. «г» п. 3 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю, однак отримав відмову. Вважаючи, що відповідач протиправно відмовив у звільненні з військової служби, позивач звернувся до суду з цим позовом.
03 листопада 2025 року ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
07 листопада 2025 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає у повному обсязі та просить суд відмовити у їх задоволенні. У відзиві зазначено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 17.12.2024 № 277 солдата ОСОБА_1 було зараховано на військову службу за призовом під час мобілізації та включено до списків особового складу і на всі види забезпечення. 21.07.2025 року до командування військової частини надійшов рапорт позивача про звільнення з військової служби у запас на підставі п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю, ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю І групи. Відповідач зазначає, що до рапорту було долучено документи, аналогічні тим, що подані разом із позовною заявою. За результатами розгляду рапорту 22.07.2025 року командуванням військової частини НОМЕР_2 прийнято рішення про відмову в його задоволенні, оформлене відповідним висновком, оскільки, на думку відповідача, відсутні передбачені законом підстави для звільнення за сімейними обставинами, а підстав для видання наказу про звільнення не вбачалося. Копія висновку та відповідь були направлені позивачу за місцем проживання.
У відзиві також зазначено, що позивач не виконав вимоги Положення про проходження громадянами України військової служби в Збройних Силах України та Інструкції, затвердженої наказом МОУ № 170 від 10.04.2009 року, оскільки до рапорту не надав належних документів, які б підтверджували відсутність інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення, здатних здійснювати догляд, або факт їхньої непрацездатності чи потреби в постійному догляді. В акті обстеження сімейного стану від 08.04.2025 року, затвердженому начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказано, що у матері позивача, окрім нього, є донька ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та чоловік ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), однак жодних документів щодо їхньої неспроможності здійснювати догляд не подано. Крім того, відповідач звертає увагу суду, що 03.09.2025 року позивач самовільно залишив місце служби, у зв`язку з чим матеріали службового розслідування були скеровані до правоохоронних органів за ознаками ч. 5 ст. 407 КК України, а також зазначає, що аналогічний позов позивача вже розглядався судом та ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 16.10.2025 року у справі № 260/6430/25 був залишений без розгляду, що, на думку відповідача, додатково свідчить про безпідставність заявлених вимог.
На спростування доводів відзиву, позивачем 17 листопада 2025 року подано до суду відповідь на відзив, зазначивши, що до позовної заяви додано докази, де вказані причини чому позивач має право на звільнення через те, що він єдиний хто може доглядати за своєю матір`ю, яка є інвалідом I-групи. У поданій відповіді зводив до вже неодноразово наведених доводів на користь застосування правової позиції викладеної в Постанові Верховного Суду від 27.02.2025 по справі №380/16966/24, обов`язку відповідача встановити сімейний стан військовослужбовця із посиланням на актуальну практику судів апеляційної інстанції та необхідності задоволення позову.
24 листопада 2025 року на адресу суду надійшло заперечення на відповідь на відзив від відповідача. Згідно якого відповідач не згідний з позицією та вимогами представника позивача Бедзіра В.М., оскільки у відповіді на відзив, доводи відповідачів жодними документами, новими відомостями, спростовані не були. В порушення вимог Положення про проходження громадянами України військової служби в Збройних Силах України та Інструкції про організацію виконання зазначеного Положення, затвердженої наказом МОУ № 170 від 10.04.2009 року, солдат ОСОБА_1 до рапорту про звільнення не надав належного документа, який би підтверджував відсутність у особи, що потребує постійного стороннього догляду, інших членів сім`ї першого або другого ступеня споріднення чи їхню інвалідність та потребу у постійному догляді.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що позивач є військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_2 . 
Підставою для звернення до суду стала бездіяльність відповідача, яка полягає у невиданні наказу про звільнення позивача з військової служби та фактичній відмові у погодженні такого звільнення, що, на переконання позивача, порушує його гарантоване законом право на припинення військової служби за сімейними обставинами
Як убачається з матеріалів справи, 01.05.2025 року ОСОБА_1 подав до Військової частини НОМЕР_2 рапорт про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 3 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю, ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю II групи та, відповідно до висновку лікарсько-консультативної комісії, потребує постійного стороннього догляду. До рапорту позивачем було додано повний пакет документів, що підтверджують зазначені обставини, зокрема висновок ЛКК, копії документів членів сім`ї, нотаріально посвідчену згоду матері на здійснення догляду саме сином, а також заяву сестри, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якій остання прямо зазначила про неможливість здійснення догляду через власні сімейні та життєві обставини та надала згоду на здійснення догляду позивачем.
Відповідач, листом № 4/4203 від 2025 року, відмовив у задоволенні рапорту, пославшись виключно на формальну наявність інших членів сім`ї -доньки та чоловіка особи з інвалідністю. Позивач вважає, що відповідачем не було надано належної оцінки доказам, які підтверджують об`єктивну неможливість зазначених осіб здійснювати постійний догляд, а також волевиявленню самої матері позивача щодо здійснення догляду саме сином. 
Позивач, вважаючи, що у нього наявна законна та належним чином підтверджена підстава для звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 3 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII, а відмова відповідача є необґрунтованою, незаконною та такою, що порушує його право на звільнення з військової служби, звернувся до суду з цим позовом.
Приймаючи рішення по суті спірних правовідносин, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 65 Конституції України визначає, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відносини між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регулюються Законом України від 25.03.92 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (надалі за текстом - Закон №2232-XII).
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.
Пунктом 2 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (тут і далі в редакції на дату виникнення спірних правовідносин) передбачено, що громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України (далі - військова служба) в добровільному порядку або за призовом.
У добровільному порядку громадяни проходять: військову службу (навчання) за контрактом курсантів у вищих військових навчальних закладах, а також закладах вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти); військову службу за контрактом осіб рядового складу; військову службу за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військову службу за контрактом осіб офіцерського складу.
З громадянами, які добровільно вступають на військову службу, укладається контракт згідно з додатками 1 і 2.
За призовом громадяни проходять: строкову військову службу; військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період; військову службу за призовом осіб офіцерського складу.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.91 №1932-XII особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року введено воєнний стан. На час розгляду судом цієї адміністративної справи воєнний стан в Україні триває.
Указом Президента України №69/2022 «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.
Пунктом 8 цього Указу встановлено, місцевим органам виконавчої влади у взаємодії з територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, за участю органів місцевого самоврядування та із залученням підприємств, установ та організацій усіх форм власності, фізичних осіб-підприємців організувати та забезпечити в установленому порядку: 1) своєчасне оповіщення і прибуття громадян, які призиваються на військову службу, прибуття техніки на збірні пункти та у військові частини; 2) здійснення призову військовозобов`язаних, резервістів на військову службу, їх доставки до військових частин та установ Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України; 3) виділення тимчасово будівель, споруд, земельних ділянок, транспортних та інших матеріально-технічних засобів, надання послуг Збройним Силам України, Національній гвардії України, Службі безпеки України, Державній прикордонній службі України, Державній спеціальній службі транспорту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України та іншим військовим формуванням України відповідно до мобілізаційних планів.
Статтею 24 Закону №2232-XII унормований початок, призупинення і закінчення проходження військової служби.
Відповідно до частини третьої статті 24 Закону №2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Статтею 26 Закону №2232-XII визначені підстави звільнення з військової служби.
Відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Згідно з абзацом тринадцятим пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Зі змісту наведеної норми висновується, що для звільнення з військової служби у випадку необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, достатньою є наявність однієї з таких умов:
- відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи;
- інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Таким чином «відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи» означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж «юридичної наявності» інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби, тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятою статті 26 Закону №2122-IX.
Означені висновки зроблено Верховним Судом у постанові від 27.02.2025 по справі №380/16966/24.
З матеріалів справи вбачається, що позивач 01.05.2025 року звернувся до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за членом сім`ї першого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю І групи.
До рапорту позивачем було додано: висновок ЛКК про необхідність постійного догляду за матір`ю; копії паспортів та ідентифікаційних кодів членів сім`ї; нотаріально засвідчена згода матері ОСОБА_2 щодо бажання, щоб догляд здійснювався саме сином позивачем; заява сестри ОСОБА_3 (доньки матері, народжена ІНФОРМАЦІЯ_4 ), в якій вона відмовляється від обов`язків по догляду за матір`ю та погоджується на здійснення такого догляду братом (позивачем), посилаючись на власні сімейні обставини (наявність власної сім`ї, дітей, неможливість постійного догляду через проживання окремо та інші поважні причини); документи щодо батька ОСОБА_4 , які підтверджують його власний стан здоров`я та неможливість здійснювати догляд.
Як на підставу для відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби відповідач вказав на відсутність документів на підтвердження відсутності всіх можливих членів сім`ї 1 чи 2 ступеня споріднення (рідних братів/сестер, дітей, повнолітніх внуків) у матері позивача, крім позивача як визначено Законом та доказів, що наявні члени сім`ї матері (чоловік, донька) є особами з інвалідністю 1 чи 2 групи та мають потребу в постійному догляді і відтак не можуть здійснювати постійний догляд за матір`ю позивача.

Щодо твердження відповідача про наявність члена сім`ї першого ступеня споріднення у ОСОБА_2 , а саме чоловіка, який може здійснювати догляд за своєю жінкою та не потребує постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, суд зазначає наступне.
Висновком ЛКК №48 до Протоколу №28 від 23.04.2025 року встановлено, що ОСОБА_4 (батько позивача, чоловік ОСОБА_2 )не може здійснювати догляд через непрацездатність у зв`язку з тим, що є особою з інвалідністю ІІІ групи загального захворювання.
Таким чином даний висновок є фактичним підтвердженням неможливості чоловіком, батьком позивача ОСОБА_4 здійснювати догляд за своєю дружиною.

Щодо неможливості догляду за матір`ю позивача - сестрою, суд зазначає наступне.
Позивач же покликається на те, що хоча у нього і є сестра ОСОБА_3 , проте, вона не бажає здійснювати постійний догляд за своєю матір`ю про, що подала відповідну заяву.
Суд вважає за необхідне наголосити на тому, що обов`язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків закріплено в статті 51 Конституції України.
Відповідно до ст. 172 Сімейного кодексу України, дитина, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу.
Якщо повнолітні дочка, син не піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків, з них можуть бути за рішенням суду стягнуті кошти на покриття витрат, пов`язаних із наданням такого піклування.
Згідно з частиною першою статті 202 Сімейного кодексу України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Статтею 47 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» від 16.12.93 №3721-XII встановлено, що діти зобов`язані піклуватися про батьків похилого віку, подавати їм допомогу і підтримку, в разі необхідності здійснювати догляд за ними.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» від 06.10.2005 №2961-IV догляд за особою з інвалідністю (дитиною з інвалідністю) - сукупність соціальних послуг, спрямованих на соціально-побутову допомогу та підтримку, захист і забезпечення життєдіяльності особи з інвалідністю (дитини з інвалідністю).
Згідно із частиною 6 статті 13 Закону України «Про соціальні послуги» від 17.01.2019 №2671-VIII (далі - Закон від 17.01.2019 №2671-VIII), фізичні особи, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності, можуть надавати соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг отримувачам соціальних послуг з числа членів своєї сім`ї, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки та є, серед іншого, невиліковно хворими, які через порушення функцій організму не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися.
Таким чином, суд доходить висновку, що обов`язок дітей піклуватися про своїх батьків носить імперативний характер.
Водночас законодавець передбачає можливість вжиття до дітей, що відмовляються виконувати обов`язки щодо піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків заходів впливу у вигляді стягнення коштів на покриття витрат, пов`язаних із наданням такого піклування їх батькам іншими особами.
З огляду на викладене суд вважає хибними доводи позову про те, що заява сестри позивача ОСОБА_3 про небажання здійснювати догляд за їх матір`ю ОСОБА_2 звільняє її від обов`язку піклуватися про мати та створює додатковий тягар для позивача щодо здійснення догляду за своєю матір`ю.
Окрім того, суд зауважує, що відповідно до висновку №351 про наявність порушення функцій організму через які невиліковні хворі не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на не професійній основі від 15.10.2024 року, ОСОБА_2 потребує соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі.
Пунктом 6 частини першої статті 1 Закону від 17.01.2019 №2671-VIII визначено, що надавачами соціальних послуг є юридичні та фізичні особи, у тому числі фізичні особи - підприємці, внесені до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг.
Проте, ані висновок №351, ані положення Закону від 17.01.2019 №2671-VIII не обмежують коло надавачів необхідних ОСОБА_2 виключно особисто членами її сім`ї.
Суд повторно зазначає, що п. п. г п. 2 ч. 4 ст. 26, абзац тринадцятий пункту 3 частини дванадцятої статті 26 цього Закону №2232-XII регламентує можливість звільнення військовослужбовця з військової служби через необхідність постійного догляду за одним із батьків - в даному випадку особою з інвалідністю І групи. При цьому така підстава є правомірною за умови, якщо інший член сім`ї першого або другого ступеня споріднення через об`єктивні причини не може виконувати відповідні обов`язки (такі обставини встановлюються і враховуються в кожному конкретному випадку).
При цьому констатувати відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня батька позивача при їх «юридичній наявності» суд може лише у разі, якщо їхня неможливість здійснювати за нею догляд викликана об`єктивними причинами, які унеможливлюють такий догляд та як правило, не залежать від волі вказаних осіб.
Водночас, матеріалами справи не підтверджується наявність об`єктивних причин не можливості виконувати відповідні обов`язки сестрою позивача ОСОБА_3 обов`язків з догляду за її матір`ю ОСОБА_2 .
Внаслідок чого, суд дійшов висновку, що підстави для звільнення позивача з військової служби під час судового розгляду даної справи не доведені.
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.
Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про те, що відповідач, відмовляючи позивачу у звільненні з військової служби діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, оскільки позивачем не було доведено факт відсутності, інших родичів першого чи другого ступеня споріднення, або їхню потребу у постійному догляді за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Водночас суд зазначає, що позивач не позбавлений права на звернення із рапортом про звільнення з військової служби за наявності належних доказів, що підтверджують підстави для такого звільнення.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Принципами адміністративної процедури є добросовісність і розсудливість (п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про адміністративну процедуру» 17 лютого 2022 року №2073-IX).
Стаття 10 Закону України «Про адміністративну процедуру» пояснює добросовісність і розсудливість в адміністративній процедурі. Адміністративний орган зобов`язаний діяти добросовісно для досягнення мети, визначеної законом. Адміністративний орган при здійсненні адміністративного провадження повинен діяти, керуючись здоровим глуздом, логікою та загальноприйнятими нормами моралі, з дотриманням вимог законодавства. Особа зобов`язана здійснювати надані їй права добросовісно та не зловживати ними.
Принципу добросовісності («bona fides») корелюють доктрина римського права «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки, інша назва принцип «естопель») ґрунтується ще на римських максимах - «no№concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), «nemo auditur propriam turpitudinem allegans» (ніхто не може посилатися на власну ганебність або провину, щоб отримати перевагу в суді або в правових питаннях тобто заборони отримувати вигоду від власного неправомірної поведінки). В основі зазначених доктрин знаходиться принцип добросовісності.
Поведінка, яка суперечить добросовісності, «легітимним очікуванням», «належному урядуванню» та «правовій визначеності» не може бути правомірною, як і всі рішення пов`язані із нею.
Так, одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).
Наприклад, у пунктах 70-71 рішення у справі «Рисовський проти України» (заява №29979/04) Європейський Суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява №33202/96, пункт 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), заява №48939/99, пункт 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), №21151/04, пункт 72, «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява №10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява №55555/08, пункт 74, «Тошкуца та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява №36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), пункт 119).
Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland),заява №10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява №36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), пункту 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 58, «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява №32457/05, пункт 40, «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява №35298/04, пункт 67). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), пункту 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 53 та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), пункт 38).
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з частиною 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, відсутні підстави для вирішення питання про відшкодування судових витрат.
Керуючись ст. ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В И Р І Ш И В:
1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії – відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя	Д.В. Іванчулинець