ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 673/458/24
Провадження № 22-ц/820/33/26

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Янчук Т.О. (суддя-доповідач),
 
Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,
 
секретарі Шевчук Ю.Г., Плінська І.П.,
 
за участю представників сторін,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційними скаргами  ОСОБА_1 на рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 08 квітня 2025 року та додаткове рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 22 вересня 2025 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації,
в с т а н о в и в :
У травні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про захист честі гідності та ділової репутації.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є офіцером Державної прикордонної служби України, присвоєно звання полковника з січня 2024 року. 14 квітня 2024 року на адресу Адміністрації державної прикордонної служби надійшло звернення від ОСОБА_1 датоване 11 квітня 2024 року, яке було переповнене наклепом та неправдивими звинуваченнями з метою приниження честі, гідності та ділової репутації позивача перед командуванням та побратимами, а саме: 
«…хочу повідомити, що даний офіцер ОСОБА_2 у званні полковника, в обов`язки якого входить, в тому числі, забезпечення особистої безпеки військовослужбовців Державної прикордонної служби України, систематично вчиняє діяння психологічного насильства по відношенню до моєї доньки ОСОБА_3 та своєї дитини ОСОБА_4 , що призводить до їх психологічних страждань, розладів здоров`я, емоційної залежності, заляканість. Проявами таких діянь є систематичні повідомлення на телефон доньки з приниженнями та нецензурною лексикою, дзвінки до спільних і колишніх знайомих, тощо, з наклепом і не пристойними висловлюваннями в бік моєї доньки ОСОБА_5 …"
«…використовуючи свої батьківські права, з корисливих мотивів щодо не сплати аліментів, переоформлення службового житла, ОСОБА_2 тисне на доньку щодо проживання спільної дитини в службовому житлі на території військової частини, де є явна загроза життю та здоров`ю дитини, а тим більш враховуючи останню інформацію про викриття зрадника, який здавав інформацію щодо загону ворогу. Не цурається образ і погроз в мій бік.».
«Також, ОСОБА_6 , приїжджаючи за місцем мого проживання (м. Деражня), погрожуючи застосуванням до мене фізичної сили та використовуючи нецензурну лексику, намагається мене залякати…».
«…Я маю підозру, що ОСОБА_6 має намір таємно вивезти мою онуку ОСОБА_4 , до своєї матері, яка проживає на території рф в Краснодарському краї…».
«…Крім того, можливо, що ОСОБА_6 незаконно отримує, розголошує та використовує інформацію, яка стала Йому відома у зв`язку з виконанням ним службових повноважень у своїх інтересах, зокрема, користується взаємодією з іншими правоохоронними органами для отримання даних місця перебування моєї доньки, що випливає з його повідомлень у месенджерах з приниженням її. При цьому він використовує різні номери для приховування своєї незаконної діяльності, адже його особистий номер донькою заблокований. Більше, використовуючи своє службове становище, впливає на співслужбовців з метою незаконного отримання інформації щодо моєї доньки для подальшого використання її в особистих цілях з метою переоформлення службового житла...».
У зазначеному листі відповідач без жодних доказів та фактів звинувачує позивача у вчинені ним психологічного насильства по відношенню до ОСОБА_5 (колишньої дружини позивача) та ОСОБА_7 доньки позивача, що не відповідає дійсності. Факт не сплати аліментів про який зазначає відповідач нічим не підтверджено. Щодо тиску на доньку відповідача з метою переїзду до Одеси на територію небезпечної їй військової частини, то тут взагалі питання вигадок ОСОБА_1 . Зазначення відповідачем про те, що матір позивача знаходиться на території держави агресора направлено перш за все на дискредитацію ОСОБА_2 . Зазначена інформація є не тільки недостовірною, а й негативною. Розповсюджена інформація відповідачем викладена в формі тверджень про факти, оскільки в ній відсутнє використання мовно-стилістичних засобів, окрема гіпербол, алегорій, сатири тощо. Зазначені вище цитати мають категоричну стверджувальну форму, про те що позивачем здійснюються незаконні дії.
Позивач вказував, що звістка про надходження вказаного листа та неправдивої інформації, що вказана в ньому на адресу Адміністрації державної прикордонної служби викликала хвилювання, що призвело до підвищення тиску та погіршення самопочуття та відвідин лікаря. Зважаючи на тяжкий моральний стан, а також зміну відношення товаришів по службі та командування позивач зазначає, що йому було нанесено важку моральну травму та призвело до заподіяння моральної шкоди, яку він оцінив у 200000 тис. грн.
З урахуванням викладених обставин позивач просив суд:
визнати недостовірною та такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію із листа надісланого ОСОБА_1 до адміністрації державної прикордонної служби України 14.04.2024 року інформацію, а саме:
«…Хочу повідомити, що даний офіцер ОСОБА_6 у званні полковника, в обов`язки якого входить, в тому числі, забезпечення особистої безпеки військовослужбовців Державної прикордонної служби України, систематично вчиняє діяння психологічного насильства по відношенню до моєї доньки ОСОБА_5 та своєї дитини ОСОБА_4 , що призводить до їх психологічних страждань, розладів здоров`я, емоційної залежності, заляканість. Проявами таких діянь є систематичні повідомлення на телефон доньки з приниженнями та нецензурною лексикою, дзвінки до спільних і колишніх знайомих, тощо, з наклепом і не пристойними висловлюваннями в бік моєї доньки ОСОБА_5 …"
«…«…Використовуючи свої батьківські права, з корисливих мотивів щодо не сплати аліментів, переоформлення службового житла, ОСОБА_6 тисне на доньку щодо проживання спільної дитини в службовому житлі на території військової частини, де є явна загроза життю та здоров`ю дитини, а тим більш враховуючи останню інформацію про викриття зрадника, який здавав інформацію щодо загону ворогу. Не цурається образ і погроз в мій бік.»…».
«Також, ОСОБА_6 , приїжджаючи за місцем мого проживання (м. Деражня), погрожуючи застосуванням до мене фізичної сили та використовуючи нецензурну лексику, намагається мене залякати…».
«…Я маю підозру, що ОСОБА_6 має намір таємно вивезти мою онуку ОСОБА_4 , до своєї матері, яка проживає на території рф в Краснодарському краї…».
«…Крім того, можливо, що ОСОБА_6 незаконно отримує, розголошує та використовує інформацію, яка стала Йому відома у зв`язку з виконанням ним службових повноважень у своїх інтересах, зокрема, користується взаємодією з іншими правоохоронними органами для отримання даних місця перебування моєї доньки, що випливає з його повідомлень у месенджерах з приниженням її. При цьому він використовує різні номери для приховування своєї незаконної діяльності, адже його особистий номер донькою заблокований. Більше, використовуючи своє службове становище, впливає на співслужбовців з метою незаконного отримання інформації щодо моєї доньки для подальшого використання її в особистих цілях з метою переоформлення службового житла...».
Зобов`язати ОСОБА_1 спростувати поширену інформацію відносно ОСОБА_2 , шляхом направлення листа спростування до Адміністрації державної прикордонної служби України, разом з текстом судового рішення, не пізніше десяти днів з дня набрання рішення законної сили.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 200 000 грн., а також судові витрати.
Рішенням Деражнянського районного суду Хмельницької області від 08 квітня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано недостовірною та такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 зі звернення надісланого ОСОБА_1 до Адміністрації державної прикордонної служби України 14.04.2024 року, а саме:
1. «…Хочу повідомити, що даний офіцер ОСОБА_6 у званні полковника, в обов`язки якого входить, в тому числі, забезпечення особистої безпеки військовослужбовців Державної прикордонної служби України, систематично вчиняє діяння психологічного насильства по відношенню до моєї доньки ОСОБА_5 та своєї дитини ОСОБА_4 , що призводить до їх психологічних страждань, розладів здоров`я, емоційної залежності, заляканість. Проявами таких діянь є систематичні повідомлення на телефон доньки з приниженнями та нецензурною лексикою, дзвінки до спільних і колишніх знайомих, тощо, з наклепом і не пристойними висловлюваннями в бік моєї доньки ОСОБА_5 …"
2. «Не цурається образ і погроз в мій бік.»…».
3. «Також, ОСОБА_6 , приїжджаючи за місцем мого проживання (м. Деражня), погрожуючи застосуванням до мене фізичної сили та використовуючи нецензурну лексику, намагається мене залякати…».
Зобов`язано ОСОБА_1 спростувати поширену інформацію відносно ОСОБА_2 шляхом направлення листа спростування до Адміністрації державної прикордонної служби України, разом з текстом судового рішення, не пізніше десяти днів з дня набрання рішення законної сили.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 5 000 грн.
В задоволенні решти позовних вимог щодо стягнення 195 000,00 грн. моральної шкоди з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та щодо визнання недостовірною і зобов`язання спростування недостовірної інформації зазначеної в іншій частині позовних вимог, відмовлено.
Задовольняючи частково позов суд першої інстанції щодо поширеної інформації, а саме,. «…хочу повідомити, що даний офіцер ОСОБА_6 у званні полковника, в обов`язки якого входить, в тому числі, забезпечення особистої безпеки військовослужбовців Державної прикордонної служби України, систематично вчиняє діяння психологічного насильства по відношенню до моєї доньки ОСОБА_8 та своєї дитини ОСОБА_4 , що призводить до їх психологічних страждань, розладів здоров`я, емоційної залежності, заляканість. Проявами таких діянь є систематичні повідомлення на телефон доньки з приниженнями та нецензурною лексикою, дзвінки до спільних і колишніх знайомих, тощо, з наклепом і не пристойними висловлюваннями в бік моєї доньки ОСОБА_5 …"
2. «Не цурається образ і погроз в мій бік.»…».
3. «Також, ОСОБА_6 , приїжджаючи за місцем мого проживання (м. Деражня), погрожуючи застосуванням до мене фізичної сили та використовуючи нецензурну лексику, намагається мене залякати…»., виходив з того, що наведена інформація містить дані про конкретні життєві обставини, фактичні твердження щодо позивача і зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, є відображенням об`єктивної істини, у зв`язку з чим підлягають визнанню недостовірними та такими що порушують честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 , на спростування яких представником позивача надано докази. 
Відмовляючи в задоволенні іншої частини позовних вимог, суд першої інстанції оцінив зазначені позивачем твердження як оціночні судження відповідача, що не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. 
Задовольняючи частково позовні вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, як похідної вимоги від частково задоволених вимог про захист честі, гідності та ділової репутації та спростування недостовірної інформації, суд з урахуванням принципів розумності та справедливості дійшов висновку про стягнення її в розмірі 5000 грн. У відшкодуванні решти моральної шкоди - 195 000 грн. відмовив.
Додатковим рішенням від 22 вересня 2025 року суд заяву ОСОБА_2 про стягнення понесених витрат на правничу допомогу задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу пов`язану з розглядом справи №673/458/24 у розмірі 12 500 грн.
Стягуючи витрати на правничу допомогу в зазначеному розмірі суд першої інстанції застосувавши принцип пропорційності задоволених позовних вимог в обсязі 1/2 їх частини.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволені таких позовних вимог.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що звернення ОСОБА_1 на адресу голови Адміністрації державної прикордонної служби не є поширенням недостовірної інформації, а реалізація відповідачем права передбаченого статтею 40 Конституції України, на звернення з відповідною заявою до компетентного органу для її вивчення, перевірки наведених в ній обставин та прийняття рішення.
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції визначаючи недостовірною інформацію у вигляді декількох речень та спростовуючи їх, не звернув уваги на те, що суд повинен урахувати, оцінити зміст й направленість всього звернення.
Висловлювання, які суд першої інстанції оцінив як фактичні твердження, є оціночними судження відповідача, які суб`єктивно відображають емоційний стан і сприйняття ситуації батьком щодо подій, що відбуваються у сім`ї його доньки, вказане висловлювання є вираженням поглядів відповідача на вказані події, особисте враження відповідача від спілкування з позивачем.
Висловлювання відповідача в листі адресованому Адміністрації державної прикордонної служби України мають характер суб`єктивної думки, емоційної реакції на певні життєві обставини, а не фактичними твердження, а тому є оціночними судженнями, що не підлягають спростуванню.
З огляду на те, що зазначені висловлювання відповідача є оціночними судженнями не підлягає і задоволенню позовна вимога про стягнення моральної шкоди.
В апеляційній скарзі на додаткове рішення від 22 вересня 2025 року ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить додаткове рішення скасувати на ухвалити нове рішення, яким заяву ОСОБА_2 про стягнення витрат на правову допомогу залишити без розгляду.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не врахував того, що представник позивача в заяві про стягнення понесених судових витрат зазначила формально про те, що заява про розподіл витрат подається вчасно. Представник позивача до закінчення судових дебатів не заявляла відповідного клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та про намір подати відповідні докази протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення, а лише узагальнено прохала стягнути судові витрати., а тому суд повинен був залишити заяву представника позивача без розгляду. Крім того, судом першої інстанції пропорційність задоволених позовних вимог визначена механічно (50%) без аналізу фактичного обсягу задоволених вимог, що суперечить принципу розумності та пропорційності витрат та є порушенням п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України.
У відзиві на апеляційну скаргу про скасування рішення суду першої інстанції від 08 квітня 2025 року, ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
В судовому засіданні представник апелянта адвокат Ворошилова Д.Ю. підтримала доводи апеляційних скарг, просила їх задовольнити.
Представник позивача адвокат Петрушко І.С. в судовому засіданні заперечувала проти доводів апеляційних скарг, просила їх залишити без задоволення.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши наведені в апеляційних скаргах доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позовних вимог сторонами не оскаржується, тому в цій частині апеляційним судом не переглядається.
Відповідно до вимог п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції в оскаржуваній частині рішення не відповідають обставинам справи не ґрунтуються на нормах матеріального права.
Судом встановлено, що 14 квітня 2024 року на Контактний Центр ДПСУ №г-2044 надійшов лист Голові Державної прикордонної служби генерал-майору ОСОБА_9 від полковника у відставці ЗС України (інвалід війни 2 групи) ОСОБА_1 , в якому заявник просив вжити заходів в межах наданих повноважень щодо ОСОБА_2 та забезпечити особисту безпеку доньки заявника ОСОБА_5 , яка теж є військослужбовицею ДПСУ, від незаконних дій даного військовослужбовця щодо неї. Відповідно до статей 16, 20 Закону України «Про звернення громадян» про результати розгляду даного звернення просив повідомити його на електронну адресу.
Зазначене звернення містило вислови ««…хочу повідомити, що даний офіцер ОСОБА_2 у званні полковника, в обов`язки якого входить, в тому числі, забезпечення особистої безпеки військовослужбовців Державної прикордонної служби України, систематично вчиняє діяння психологічного насильства по відношенню до моєї доньки ОСОБА_3 та своєї дитини ОСОБА_4 , що призводить до їх психологічних страждань, розладів здоров`я, емоційної залежності, заляканість. Проявами таких діянь є систематичні повідомлення на телефон доньки з приниженнями та нецензурною лексикою, дзвінки до спільних і колишніх знайомих, тощо, з наклепом і не пристойними висловлюваннями в бік моєї доньки ОСОБА_5 …"
«…використовуючи свої батьківські права, з корисливих мотивів щодо не сплати аліментів, переоформлення службового житла, ОСОБА_2 тисне на доньку щодо проживання спільної дитини в службовому житлі на території військової частини, де є явна загроза життю та здоров`ю дитини, а тим більш враховуючи останню інформацію про викриття зрадника, який здавав інформацію щодо загону ворогу. Не цурається образ і погроз в мій бік.».
«Також, ОСОБА_6 , приїжджаючи за місцем мого проживання (м. Деражня), погрожуючи застосуванням до мене фізичної сили та використовуючи нецензурну лексику, намагається мене залякати…».
«…Я маю підозру, що ОСОБА_6 має намір таємно вивезти мою онуку ОСОБА_4 , до своєї матері, яка проживає на території рф в Краснодарському краї…».
«…Крім того, можливо, що ОСОБА_6 незаконно отримує, розголошує та використовує інформацію, яка стала Йому відома у зв`язку з виконанням ним службових повноважень у своїх інтересах, зокрема, користується взаємодією з іншими правоохоронними органами для отримання даних місця перебування моєї доньки, що випливає з його повідомлень у месенджерах з приниженням її. При цьому він використовує різні номери для приховування своєї незаконної діяльності, адже його особистий номер донькою заблокований. Більше, використовуючи своє службове становище, впливає на співслужбовців з метою незаконного отримання інформації щодо моєї доньки для подальшого використання її в особистих цілях з метою переоформлення службового житла...».(а.с.17-19 т.1).
Адміністрацією державної прикордонної служби України 02 травня 2024 року розглянуто звернення ОСОБА_1 щодо можливих неправомірних дій з боку службової особи Державної прикордонної служби України полковника ОСОБА_10 . За результатами проведеної перевірки відомості, які б вказували на зловживання з боку полковника ОСОБА_2 своїми повноваженнями, перевищення влади з боку останнього та/або розголошення ним інформації з обмеженим доступом не знайшли свого підтвердження. 
Перевірка, викладених у зверненні відомостей про можливі факти вчинення домашнього насильства не входить до компетенції органів та підрозділів Державної прикордонної служби. ( а.с.121 т.1).
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає.
Стаття 28 Конституції України гарантує кожній особі право на повагу до її гідності, а за частиною четвертою статті 32 основного Закону кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Тож право на захист честі, гідності і ділової репутації - один з основних способів захисту Конституційних прав людини на недоторканність особистого життя. Кожен має право захищати честь, гідність і ділову репутацію в суді, крім того Конституція України передбачає судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе або членів своєї сім`ї.
Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб.
Здійснення передбачених статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зокрема, свободи дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів), пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.
Тобто праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
Відповідно до статті 297 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. 
За змістом частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. 
Інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді (стаття 1 Закону України «Про інформацію»). 
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. 
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). 
Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співвжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.
Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 рокуу справі № 904/4494/18 зроблено правовий висновок про те, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Згідно статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Тлумачення статті 40 Конституції України свідчить, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.
Громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення (частина перша статті 1 Закону України Законом України «Про звернення громадян»).
У постанові Верховного Суду від 09 листопада 2020 року у справі № 752/5766/16-ц (провадження № 61-9541св19) зазначено, що у разі, якщо особа звертається до юридичної особи із зверненням про проведення перевірки певних обставин і в якому міститься та чи інша інформація, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою права, передбаченого Законом України «Про звернення громадян», а не поширення недостовірної інформації.
Як вбачається із матеріалів справи, відповідач звернувся із листом до відповідного державного органу з питанням щодо можливих неправомірних дій посадової особи Державної прикордонної служби, реалізувавши таким чином своє право на звернення до компетентних органів, уповноважених розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк, у такому разі мало місце реалізація особами конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.
ОСОБА_1 у зверненні були викладені власні оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певної поведінки позивача, а оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. 
Крім того, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що зазначена відповідачем в зверненні до адміністрації державної прикордонної служби України інформація мотивована цілеспрямованими діями, направленими на приниження честі та гідності позивача.
Суд першої інстанції визначаючи недостовірною інформацію у вигляді декількох речень з листа та спростовуючи їх, не звернув уваги на те, що суд повинен ураховувати, оцінити зміст та направленість всього звернення.
З огляду на зазначене рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені в цій частині.
Оскільки вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від вимоги про захист честі та гідності та ділову репутацію, вона також задоволенню не підлягає.
З огляду на те, що рішення суду першої інстанції у справі в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з відмовою у задоволені позову.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з частинами 12 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, додаткове рішення суду першої інстанції від 22 вересня 2025 року про стягнення витрат на правову допомогу слід скасувати. Витрати понесені позивачем на професійну правничу допомогу та сплату судового збору покладаються на позивача. 
Оскільки апеляційні скарги ОСОБА_1 задоволено судовий збір сплачений ним за подання апеляційної скарги слід стягнути з ОСОБА_2 .
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
у х в а л и в:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 08 квітня 2025 року та додаткове рішення від 22 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 4360,32 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 20 січня 2026 року.

Судді: Т.О. Янчук

Л.М. Грох

О.І. Ярмолюк