РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

м. Вінниця
11 лютого 2026 р.  Справа № 120/12413/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Віятик Наталії Володимирівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії
ВСТАНОВИВ:
До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення ОСОБА_1 з лав Збройних Сил України на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» згідно з поданим рапортом 16.06.2025;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення, яким звільнити з лав Збройних сил ОСОБА_1 на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та у зв`язку із сімейними обставинами (у зв`язку з необхідністю здійснення виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю до 18 років, за неможливості інших осіб, які зобов`язані її виховувати) звернувся до командира військової частини з рапортом та пакетом документів про звільнення з лав Збройних Сил України на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Однак, відповідь на рапорт та на адвокатський запит не отримав, тому 27.07.2025 звернувся до «Гарячої лінії» Міністерства Оборони України щодо стану розгляду рапорту та отримав відповідь про відмову у задоволені рапорту у зв`язку із відсутністю підстав для звільнення. Із вказаними доводами позивач категорично не погоджується, а відмову у звільнені від проходження військової служби вважає безпідставною та такою, що прийнята без дотримання вимог чинного законодавства. Позов просить задовольнити.
Ухвалою від 09.09.2025 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, а також встановлено відповідачу строк з дня вручення цієї ухвали для подання суду відзиву на позовну заяву.
25.09.2025 року представником відповідача до суду через підсистему «Електронний суд» подано відзив на позовну заяву, який містить заперечення проти задоволення позову. Відповідач вказує, що рапорт позивача від 16.06.2025 був поданий не по команді, а тому був залишений без розгляду. Повторний рапорт позивача від 27.07.2025 про звільнення з аналогічних підстав був розглянутий та відмовлено в задоволені рапорту. Також зазначає, що для звільнення військовослужбовця з військової служби через наявність дитини з інвалідністю до 18 років, має бути підтверджений факт відсутності іншої особи, яка за законом зобов`язана таку дитину утримувати та виховувати. Відповідно до ст.ст. 150 та 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати та виховувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Батьками є мати та батько. З наданих до рапорту документів не встановлено відсутність інших осіб окрім позивача, які за законом зобов`язані виховувати дитину. В той же час, із наданих документів було встановлено, що ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_3 та дружиною позивача, проживає за однією адресою з сином та позивачем. 
В той же час, відповідач зауважує, що в пункті 3 частини 12 статті 26 Закону (через один абзац від вищевказаної підстави для звільнення) наявна ще одна підстава, яка викладена в наступній редакції: виховання військовослужбовцем дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність, за умови що такі особи не мають інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати. Тобто в цій підставі передбачена можливість факту наявності в дитини з важкими захворюваннями особи, яка зобов`язана за законом її утримувати, але вона цього не може робити, оскільки не працездатна, і тому це є підставою для звільнення військовослужбовця з військової служби.
Позивачем 06.10.2025 подано відповідь на відзив, в якому посилається на практику Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі №380/16966/24 від 27.102.2025, в якій наголошено саме на наявності можливості іншої особи реально забезпечити догляд особі з інвалідністю, відмова в звільненні військовослужбовця за відсутності такої особи порушує принцип пріоритетності прав осіб з інвалідністю. Поняття «відсутність» охоплює не лише фізичну відсутність особи, а й її нездатність виконувати обов`язки з догляду через об`єктивні обставини (перебування в полоні, відбування покарання, здійснення військової служби).
07.11.2025 позивачем подано заяву про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти дії щодо переміщення до іншого місця служби, включення до бойового наказу, до набрання законної сили рішенням суду. 
Ухвалою суду від 10.11.2025 заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову повернуто без розгляду.
25.11.2025 позивачем подано заяву про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти дії щодо переміщення до іншого місця служби, включення до бойового наказу, до набрання законної сили рішенням суду.
Ухвалою суду від 27.11.2025 у задоволені заяви позивача про забезпечення позову відмовлено.
Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.
ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
16.06.2025 року ОСОБА_1 звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 «Про військовий обов`язок і службу», а саме: через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), а саме: виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.
До рапорту позивач додав нотаріально посвідчені копії: військового квитка ОСОБА_1 ; копію паспорта та РНОКПП ОСОБА_1 ; свідоцтва про народження дитини, а також копію медичного висновку №144, копію виписки із карти стаціонарного хворого №6491; копія індивідуальної програми реабілітації дитини з інвалідністю №294; копію довідки №7 про потребу дитини-інваліда у домашньому догляді; копію довідки ЛКК №45 від 13.06.2025; копію довідки про проживання №255 від 03.06.2025.
Позивач зазначає, що 19.06.2025 було подано адвокатський запит для уточнення стану розгляду його рапорту, проте відповідь ні на рапорт ні на адвокатський запит не отримував.
Листом відповідача від 12.07.2025 року №1843/15603 позивачу повідомлено, що рапорт про звільнення від 16.06.2025 не підлягає розгляду командуванням військової частини НОМЕР_1 у зв`язку з тим, що він поданий не по команді.
21.07.2025 позивач звернувся на «Гарячу лінію» МОУ з питання звільнення з військової служби через сімейні обставини на підставі пп. «г» пункту 2 частини 4 статті 26 «Про військовий обов`язок та військову службу». 
Листом від 13.08.2025 №1843/1765 військова частина повідомила, що за результатами опрацювання рапорту позивача від 27.07.2025 та проаналізувавши додані до нього документи, командування військової частини НОМЕР_1 відмовляє у задоволені рапорту, у зв`язку з відсутністю підстав звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої та пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». При цьому звернули увагу, що передбачений чіткий перелік документів, що підтверджує фізичну відсутність другого з батьків дитини з інвалідністю віком до 18 років. ОСОБА_1 має сина, який є дитиною з інвалідністю віком до 18 років, в якого є мати - ОСОБА_2 , яка є дружиною позивача, спільно з ним проживає та згідно чинного законодавства зобов`язана утримувати та виховувати сина.
Листом від 14.08.2025 №1843/17950 військова частина НОМЕР_1 , розглянувши інформацію викладену в зверненні, яке надійшло з Гарячої лінії МОУ за реєстраційним номером БЕ-19074082 від 21.07.2025 з питань звільнення з військової служби, повідомила про відмову у задоволенні рапорту ОСОБА_1 , у зв`язку з відсутністю підстав для звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої та пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
Не погоджуючись з відмовою відповідача у звільненні з військової служби, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд виходить з таких міркувань.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон №2232-ХІІ.
Частинами першою, п`ятою статті 1 Закону №2232-ХІІ передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Відповідно до частини шостої статті 2 Закону №2232-XII одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (пункт 1). Надалі відповідними Указами Президента України строк дії воєнного стану в Україні продовжено та такий правовий режим діє й на сьогодні.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
На момент розгляду адміністративної справи правовий режим воєнного стану в Україні продовжено та не скасовано, відповідно під час розгляду справи застосуванню підлягає законодавство, що регулює порядок звільнення з військової служби в умовах воєнного стану.
Частиною четвертою статті 2 Закону №2232-ХІІ передбачено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Підстави для звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період визначені частиною четвертою статті 26 Закону №2232-ХІІ. Зокрема, згідно з підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої названої статті під час дії воєнного стану такі військовослужбовці звільняються через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Частиною дванадцятою статті 26 Закону №2232-ХІІ, до якої кореспондує підпункт «г» пункту 2 частини четвертої цієї статті, передбачено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.
Таким чином, станом на час звернення позивача з рапортом та прийняття рішення по його суті законодавство чітко вимагало наявності такої умови для звільнення з військової служби, як підтвердження відсутності інших осіб, які зобов`язані виховувати дитину з інвалідністю віком до 18 років.
Згідно з частиною сьомою статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Порядок звільнення з військової служби визначено Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Порядок №1153), відповідно до пункту 233 якого військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (абзац четвертий пункту 241 Положення №1153/2008).
Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення №1153 визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року №170 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 року за №438/16454; далі Інструкція №170).
Відповідно до пункту 12.11 розділу XIІ Інструкції №170 перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.
Згідно з підпунктом 19 пункту 5 додатку 19 до Інструкції №170 при поданні до звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону №2232-XII, військовослужбовцем, що виховує дитину з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати подаються:
медичний висновок про дитину з інвалідністю віком до 18 років за формою, затвердженою МОЗ, або індивідуальна програма реабілітації дитини з інвалідністю, видана лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу;
копія свідоцтва про народження дитини із зазначенням батьківства (материнства) особи;
один із документів: копія свідоцтва про смерть одного з батьків, або копія рішення суду про визнання одного з батьків безвісно відсутньою чи оголошення померлою, або копія рішення суду про позбавлення одного з батьків батьківських прав, або копія вироку суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі, або документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину (копія рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини або витяг із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України).
З наведеного слідує, що звільнення військовослужбовця зі служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає такі етапи: подання військовослужбовцем рапорту про звільнення з наданням підтверджуючих для цього підстав документів безпосередньо своєму командиру; розгляд рапорту про звільнення; прийняття наказу про звільнення зі служби. При цьому здійснюється перевірка документів, що підтверджують наявність підстав для звільнення з військової служби військовослужбовця, який висловив бажання звільнитися з військової служби, зокрема, за сімейними обставинами або з інших поважних причин.
За обставин цієї справи ОСОБА_1 неодноразово звертався до відповідача із рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26, пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ, тобто за сімейними обставинами у зв`язку з виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.
За результатами розгляду рапорту та долучених до нього документів позивачу відмовлено у звільненні з військової служби, оскільки не доведено відсутність інших осіб, які зобов`язані виховувати дитину з інвалідністю віком до 18 років (наявність матері дитини, яка не позбавлена батьківських прав та може виховувати дитину, відсутність доказів виховання та утримання дитини з інвалідністю самим батьком, тобто без участі іншого з подружжя).
Так, згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 слідує, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_1 (батько) та ОСОБА_2 (мати). 
ОСОБА_3 є дитиною з інвалідністю, на підтвердження чого надано медичний висновок №144 від 01.05.2025 про дитину з інвалідністю віком до 18 років для отримання соціальної допомоги; виписка із медичної карти ОСОБА_3 від 12.06.2025 №29/6005; індивідуальною програмою реабілітації дитини з інвалідністю №294 від 01.05.2025.
Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви, позивач зазначає, що його дружина ОСОБА_2 має діагноз – розлад вегетативної нервової системи, неуточнений (основний), потребує постійного стороннього догляду, не може самостійно себе забезпечити, а тому не може в повній мірі виконувати свій батьківський обов`язок щодо виховання дитини з інвалідністю, так як, фактично, її розлад унеможливлює створення відповідних умов для розвитку, лікування, реабілітації та виховання дитини з інвалідністю, що пов`язана з психічними вадами, проблемами з головним мозком і як наслідок розвитком.
З огляду на цю обставину, ОСОБА_1 стверджує, що інших осіб, окрім нього, які могли та були зобов`язані утримувати як дитину з інвалідністю відсутні.
В той же час в контексті спірних відносин суд зауважує, що законодавство чітко вимагає наявності такої умови для звільнення з військової служби, як відсутність інших осіб, які зобов`язані виховувати дитину з інвалідністю віком до 18 років, про що йдеться в пункті 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ.
Суд зазначає, що чинне законодавство не розкриває таке поняття як «самостійне виховання дітей одним з батьків».
Однак окремі аспекти такого терміну закріплені нормами Сімейного кодексу України (далі - СК України), Закону України «Про охорону дитинства».
Зокрема, частиною третьою статті 11 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до частини першої статті 14 Сімейного кодексу України сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. 
Згідно з частиною першою статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу.
Приписами частини першої статті 151 СК України встановлено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.
За змістом статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання.
Отже, з наведених норм слідує, що батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою і при цьому, звільнення особи від обов`язків щодо виховання дитини відбувається у зв`язку з позбавленням такої особи батьківських прав.
При цьому аналіз підпункту19 пункту 5 додатку 19 до Інструкції №170 дає підстави вважати, що законодавець передбачив вичерпний перелік документів, які підтверджують відсутність інших осіб, які зобов`язані виховувати дитину з інвалідністю до 18 років, а саме: копія свідоцтва про смерть одного з батьків, або копія рішення суду про визнання одного з батьків безвісно відсутньою чи оголошення померлою, або копія рішення суду про позбавлення одного з батьків батьківських прав, або копія вироку суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі, або документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину (копія рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини або витяг із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України).
Суд констатує, що позивачем не надано документального підтвердження відсутності інших осіб, які зобов`язані виховувати дитину з інвалідністю віком до 18 років, при цьому посилання на неможливість дружини виконувати батьківські обов`язки за станом здоров`я не є беззаперечною обставиною, яка підтверджує відсутність обов`язку з виховання дитини. ОСОБА_2 не позбавлена батьківських прав, доказів того, що остання ухиляється від виконання батьківських обов`язків позивач також не надано.
Суд зауважує, що сам по собі діагноз «розлад вегетативної нервової системи, неуточнений (основний)» не є тотожним юридичному факту недієздатності особи або її фізичної відсутності.
Поряд з цим, законодавство вимагає саме відсутності інших осіб (батьків), а не доведення факту важкості виконання ними своїх обов`язків через стан здоров`я.
При цьому, посилання позивача на судову практику у зазначених ним справах не є релевантними даній справі.
Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивач у спірних правовідносинах, звертаючись до відповідача із рапортом, не довів наявності правових підстав застосування до нього підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26, пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ (у зв`язку виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати).
Враховуючи встановлені судом у цій справі і описані вище фактичні обставини, відповідні їм правовідносини, застосовані до них судом норми права суд дійшов висновку, що відповідач відмовляючи в задоволенні рапорту позивача про звільнення з військової служби діяв на підставі та у спосіб передбачений чинним законодавством та в межах своїх повноважень.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В силу приписів ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову належить відмовити.
Враховуючи положення статті 139 КАС України, питання про розподіл судових витрат судом не вирішується. 
Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -
ВИРІШИВ:
В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 
Інформація про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 )
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 )
Суддя Віятик Наталія Володимирівна