КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2026 року № 320/60676/25

Суддя Київського окружного адміністративного суду Марич Є.В., розглянувши порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ДП "ЗАВОД ІМЕНІ В.О.МАЛИШЕВА" до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанов,
в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернулось Державне Підприємство "ЗАВОД ІМЕНІ В.О.МАЛИШЕВА" (далі - позивач) з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про стягнення виконавчого збору від 04.11.2025р. № 33334781 та зобов`язання Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повернути стягнуті кошти на розрахунковий рахунок Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» (код ЄДРПОУ 14315629) у сумі 1 249 829,82 грн.
Ухвалою суду від 17.12.2025р. відкрито провадження в справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 14.01.2026р. о 13:20 год.
Від відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, відповідно до якого відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог.
Позивачем до суду подано відповідь на відзив.
Сторони до суду не з`явились, натомість були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, у зв`язку із чим суд розглядатиме справу у письмовому провадженні за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.
На виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження ВП №33334781 від 10.07.2012р. (ідентифікатор доступу 9ВАД7АБ19Г0А) з примусового виконання рішення Господарського суду міста Києва у справі № 50/293т щодо стягнення з Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» на користь Міністерства оборони України заборгованості у розмірі 12409366,39 грн. основного боргу, 87715,52 грн. трьох відсотків річних.
У газеті «Голос України» від 30.10.2012р. № 204 (5454) розміщено інформацію, що Господарським судом Харківської області від 27.12.2011р. порушена справа № 5023/10655/11 про банкрутство Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева».
13.11.2012р. на адресу Позивача від Міністерства оборони України надійшла заява про визнання кредитором з вимогами до боржника у справі про банкрутство № 5023/10655/11 у сумі 15 707 258,16 грн.
18.01.2013р. ухвалою Господарського суду Харківської області по справі № 5023/10655/11 визнано грошові вимоги 51 конкурсного кредитора, у тому числі грошові вимоги Стягувача у розмірі 15 707 258,16 грн.
16.09.2025р. платіжною інструкцією №14483 (#2030695034321) ДП «ЗІМ» погашено вимоги МОУ по справі №5023/10655/11 у сумі 87 715,52 грн.
16.09.2025р. платіжною інструкцією № 14474 (#2030695028121) ДП «ЗІМ» погашено вимоги МОУ по справі № 5023/10655/11 у сумі 12 409 366,39 грн.
Відтак, боржником виконані вимоги ухвали Господарського суду Харківської області від 18.01.2013р. по справі № 5023/10655/11 та погашено вимоги стягувача відповідно до вимог Кодексу України з процедур банкрутства.
16.10.2025р. позивачем на адресу відповідача направлено заяву № 002-16/013/4841 про закінчення виконавчого провадження № 33334781 від 10.07.2012р. у зв`язку з погашенням вимог конкурсного кредитора в рамках справи про банкрутство.
12.11.2025р. на адресу позивача надійшли постанови ВП № 33334781 від 04.11.2025р. про закінчення виконавчого провадження, відкритого 10.07.2012р. та про стягнення з боржника виконавчого збору.
Не погоджуючись із постановою про стягнення виконавчого збору, позивач звернувся до суду із даним позовом.
При вирішенні спору суд керується такими нормами права та мотивами їх застосування при оцінці фактичних обставин справи:
Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно пункту 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.
Частинами 1-2 ст. 15 Закону № 1404-VIII передбачено, що сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.
Згідно частини 1 статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до пункту 1 частини 1 ст. 26 цього Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у ст. 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Частиною 5 ст. 26 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Абзацом 1 частини 4 статті 27 Закону №1404-VIII визначено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Відповідно до частини першої статті 39 Закону №1404-VІІІ виконавче провадження підлягає закінченню в тому числі: - у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом (п.9); - списання згідно з пунктом 9-15 розділу VIII Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" сум недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (у тому числі штрафних санкцій та пені), що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа (п. 18).
Відповідно до частини 3 статті 40 Закону № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Частиною 1 статті 42 Закону № 1404-VIII передбачено, що кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
Згідно частини 2 статті 42 Закону № 1404-VIII витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.
Відповідно до абзацу першого частини 3 статті 42 Закону № 1404-VIII витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.
Згідно абзацу третього частини 3 статті 42 Закону № 1404-VIII розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.
Частиною четвертої статті 42 Закону № 1404-VІІІ визначено, що на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» та з метою приведення нормативно-правових актів у відповідність до вимог чинного законодавства наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року № 2832/5), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 2 квітня 2012 року за № 489/20802 затверджена Інструкція з організації примусового виконання рішень ( надалі Інструкція № 512/5).
Відповідно до абзаців 7-8 пункту 2 розділу VI «Фінансування виконавчого провадження» Інструкції № 512/5 якщо у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6, 8 частини першої статті 37 Закону, чи закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 6, 7, 9-15 частини першої статті 39 Закону, витрати виконавчого провадження не були стягнуті, державний виконавець виносить постанову про стягнення витрат виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини), в якій зазначає види та суми витрат виконавчого провадження, що здійснені у відповідному виконавчому провадженні. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією. Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення витрат виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.
Статтею 27 Закону № 1404-VІІІ чітко визначено обов`язок державного виконавця щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору при надходженні виконавчого документа державному виконавцю одночасно із постановою про відкриття виконавчого провадження. Оскільки ВП № 33334781 відкрито ще 10.07.2012р., то на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження був чинний Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV, який, на відміну від Закону №1404-VІІІ, не містив обов`язку державного виконавця щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору на стадії відкриття виконавчого провадження. Оскільки при відкритті виконавчого провадження державний виконавець не виносив постанову про стягнення виконавчого збору, то вирішення питання про його стягнення здійснено відповідачем на стадії закінчення виконавчого провадження (04.11.2025р.), що відповідає вимогам частини 3 статті 40 Закону № 1404-VIII та абзацу 7 пункту 2 розділу VI Фінансування виконавчого провадження Інструкції № 512/5.
Оцінюючи аргументи позивача про самостійну сплату ним заборгованості в межах виконавчого провадження № 33334781, як підставу скасування постанови про стягнення виконавчого збору, суд зауважує, що позивач не надав суду будь-яких доказів того, що дійсно самостійно сплатив заборгованість по виконавчому документу, що перебував на примусовому виконанні ані в наданий йому строк для добровільного виконання, ані після цього.
Оскільки позивач добровільно не виконав вимог виконавчого документа в наданий виконавцем строк в період дії Закону №606, то його доводи про нібито самостійну сплату заборгованості, що звільняє його від сплати виконавчого збору, в період дії Закону №1404-VІІІ є помилковими та не доводять протиправності оскарженої постанови про стягнення виконавчого збору.
Отже, заборгованість за виконавчим документом була погашена на стадії примусового виконання вимоги контролюючого органу в період чинності Закону №1404-VІІІ. Суд констатує, що боржник (позивач у цій справі) не навів будь-яких обставин, що свідчили б про протиправність постанови про стягнення з нього виконавчого збору з огляду на виконання вимог виконавчого документа на стадії його примусового виконання.
За таких обставин постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору винесена правомірно, а відповідач не мав підстав за наведених обставин справи її скасовувати на стадії примусового виконання.
Отже, в задоволенні позову слід відмовити з мотивів безпідставності позовних вимог до відповідача.
Враховуючи висновок суду по суті спору та визначені статтею 139 КАС України правила розподілу судових витрат усі понесені позивачем витрати суд покладає на нього. Відповідач не повідомив суд про понесення ним судових витрат, що підлягають розподілу між сторонами.
Керуючись ст.ст.19-22,25-26,90,139,229,241-246,250,251,255,262,287,295 КАС України, суд
в и р і ш и в:
1. У задоволенні позову Державного Підприємства "ЗАВОД ІМЕНІ В.О.МАЛИШЕВА" до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови, - відмовити.
2. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя  Марич Є.В.