Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 січня 2026 року 	справа № 580/11815/25 	
	м. Черкаси 	
Черкаський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Гаврилюка В.О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,

встановив:

ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) подав позов до Військової частини НОМЕР_1 (далі – В/Ч НОМЕР_1 , відповідач), в якому, з урахуванням заяви від 20.11.2025, просить:
- визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 , яка полягає у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 основного грошового забезпечення та додаткової винагороди за час необґрунтованого призупинення військової служби на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_1 № 3574 від 08.09.2024 “Про результати проведення службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини”, а саме з 25.09.2022 по 14.09.2025;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 основного грошового забезпечення і додаткової винагороди за час необґрунтованого призупинення військової служби на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_1 № 3574 від 08.09.2024 “Про результати проведення службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини”, а саме з 25.09.2022 по 14.09.2025;
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 100000 (сто тисяч) гривень.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що позивачем в суді було доведено протиправність наказу командира в/ч НОМЕР_1 № 3574 від 08.09.2024 про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення частини та рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 16.05.2025 року у справі № 580/2805/25 його скасовано. Тобто, рішення суду, що набрало законної сили, фактично наділяє ОСОБА_1 правом на виплату йому недоотриманого грошового, продовольчого, речового та інших видів забезпечення, яке станом на час подання позову не виплачене.
Також представник позивача зазначив, що внаслідок протиправних дій відповідача, зокрема винесення неправомірного наказу, позивач був позбавлений нормального способу життя; позбавлений права на лікування, був змушений терпіти невимовний фізичний біль. Крім цього він не міг пересуватись без милиць, тому не мав змоги повноцінно себе обслуговувати; був позбавлений грошового забезпечення та, внаслідок фізичної вади, отриманої внаслідок поранення, не мав змоги заробляти кошти на прожиття, що є підставою для стягнення моральної шкоди.
Ухвалою від 27 жовтня 2025 року суддя Черкаського окружного адміністративного суду прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у адміністративній справі, вирішив розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
17.11.2025 до суду надійшов письмовий відзив на адміністративний позов, в якому представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити повністю, зазначивши при цьому, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 17.10.2022 № 227 позивач вважається таким, що самовільно залишив частину з 25.09.2022 та йому призупинено виплату грошового забезпечення та знятий з продовольчого забезпечення. В період з 25.09.2022 позивач обліковується у військовій частині НОМЕР_1 як тимчасово відсутній. Тобто Позивач з 25.09.2022 фактично не виконував обов`язків військової служби. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 17.09.2025 № 277 позивачу змінений статус, з такого, який самовільно залишив військову частину на такого, що перебуває у відрядженні у військовій частині НОМЕР_2 з 20.08.2025, у зв`язку із чим позивач в період з 25.09.2022 до 20.08.2025 обліковувався у військовій частині НОМЕР_1 як тимчасово відсутній на службі. Крім того вказав, що факт скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 3574 від 08.09.2024 не є підставою для виплати грошового забезпечення позивачу за період з 25.09.2022 по 14.09.2025.
Розгляд справи по суті відповідно до частини 3 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розпочато через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі.
Розглянувши матеріали адміністративної справи, повно, всебічно, об`єктивно дослідивши надані у справі докази, надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов до такого висновку.
Суд встановив, що відповідно до відомостей військового квитка серії НОМЕР_3 , позивач у березні 2022 року зарахований до особового складу у Військову частину НОМЕР_1 .
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 17.10.2022 № 227 призупинено виплату грошового забезпечення з 25 вересня 2022 року, знято з продовольчого забезпечення (триразового харчування) зі сніданку 25 вересня 2022 року військовослужбовців, які самовільно залишили частину, зокрема, ОСОБА_1 .
Згідно витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19.11.2022 № 262 ОСОБА_1 зарахований в розпорядження командира ВЧ НОМЕР_1 , як військовослужбовець, який самовільно залишив військову частину.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 3574 від 08.09.2024 “Про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення частини солдатом ОСОБА_1 , водієм протитанкового взводу НОМЕР_4 механізованого батальйону в/ч НОМЕР_1 ”, службове розслідування призначене наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 06.05.2023 № 1420 завершено. Наказано, за самовільне залишення місця служби та порушення вимог статей 11, 16, 37, 49, 127-128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, якою передбачено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, під час виконання обов`язків військової служби, за самовільне залишення розташування підрозділу або місця служби водій протитанкового взводу 2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 , по поверненню до місця служби, притягнути до дисциплінарної відповідальності та накласти дисциплінарне стягнення.
Рішенням від 16 травня 2025 року у справі № 580/2805/25 Черкаський окружний адміністративний суд визнав протиправним та скасував наказ командира військової частини НОМЕР_1 №3574 від 08.09.2024 “Про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення частини солдатом ОСОБА_1 , водієм протитанкового взводу НОМЕР_4 механізованого батальйону в/ч НОМЕР_1 ”. Зобов`язав військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути скаргу представника позивача від 23.09.2024 (вих. №15-09/24) та надати ОСОБА_1 відповідь за результатами її розгляду.
Представник позивача стверджує, що позивач має право на отримання грошового забезпечення.
Бездіяльність відповідача, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті основного грошового забезпечення та додаткової винагороди за час необґрунтованого призупинення військової служби позивач вважає протиправною, а тому звернувся в суд з цим позовом.
Під час вирішення спору по суті суд зазначає таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25.03.1992 № 2232-XII (далі – Закон № 2232-XII).
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 24 Закон № 2232-XII (у редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Згідно ч. 2 ст. 24 Закону № 2232-XII військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.
Порядок призупинення та продовження військової служби визначається положеннями про проходження військової служби.
Вказаним положенням ч. 2 ст. 24 Закону № 2232-XII кореспондують приписи Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі – Положення № 1153/2008).
Відповідно до п. 144-1 Положення № 1153/2008 для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється відповідно до частини другої статті 24 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”.
Військова служба для такого військовослужбовця призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються (п. 144-2 Положення № 1153/2008).
У подальшому до статті 24 Закону № 2232-XII внесені зміни, зокрема Законом № 4392-IX від 30.04.2025, відповідно до яких під час дії воєнного стану військова служба для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби чи дезертирували, не призупиняється.
Військовослужбовцям, які під час дії воєнного стану самовільно залишили військові частини або місця проходження служби чи дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань, період з дня самовільного залишення військової частини (місця проходження військової служби) або вчинення дезертирства до дня повернення до виконання військового обов`язку не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. Таким військовослужбовцям упродовж цього періоду виплата грошового, здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення та поширення на них пільг і соціальних гарантій, встановлених законодавством для військовослужбовців, не здійснюються.
Відповідно до п. 15 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 (далі – Порядок № 260) військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.
Аналіз зазначених положень вказує на те, що у період самовільного залишення військовослужбовцем військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення не здійснюється.
Суд встановив, що відповідно до відомостей військового квитка серії НОМЕР_3 , позивач у березні 2022 року зарахований до особового складу Військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 17.10.2022 № 227 призупинено виплату грошового забезпечення з 25 вересня 2022 року, знято з продовольчого забезпечення (триразового харчування) зі сніданку 25 вересня 2022 року військовослужбовців, які самовільно залишили частину, зокрема, ОСОБА_1 .
Згідно витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19.11.2022 № 262 ОСОБА_1 зарахований в розпорядження командира ВЧ НОМЕР_1 , як військовослужбовець, який самовільно залишив військову частину.
У подальшому, відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 17.09.2025 № 277, на підставі повідомлення ВЧ НОМЕР_5 про прибуття військовослужбовця від 16.09.2025, позивачу змінено статус, з такого, який самовільно залишив військову частину на такого, що перебуває у відрядженні у військовій частині НОМЕР_2 з 20.08.2025. Зарахований на всі види забезпечення, крім продовольчого, з 20.08.2025 року.
Аналіз встановлених обставин вказує на те, що у період з 25.09.2022 до 19.08.2025 позивач вважався таким, що самовільно залишив частину, у зв`язку із чим йому було призупинено нарахування та виплату грошового забезпечення.
Під час надання оцінки правомірності дій відповідача у частині не нарахування та не виплати позивачу грошового забезпечення у період з 25.09.2022 до 19.08.2025 суд зазначає, що відповідно до п. 15 Порядку № 260 військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.
Суд зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази, які підтверджували б волевиявлення позивача щодо повернення до військової служби протягом встановленого терміну. У свою чергу, наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 17.10.2022 № 227, відповідно до якого позивачу призупинено виплату грошового забезпечення з 25 вересня 2022 року залишається чинним.
З урахуванням зазначеного та огляду на те, що вказаний наказ не є предметом оскарження, суд доходить висновку, що дії відповідача щодо припинення позивачу виплати грошового забезпечення у період з 25.09.2022 до 19.08.2025 є правомірними.
Покликання позивача про те, що наказ від 08.09.2024 № 3574 скасований у судовому порядку суд відхиляє, оскільки він не слугував правовою підставою для зупинення позивачу виплати грошового забезпечення у спірний період.
Суд також відхиляє як необґрунтовані покликання представника позивача про те, що за час необґрунтованого призупинення військової служби військовослужбовцям виплачується недоотримане грошове забезпечення, оскільки відповідно до ч. 2 статті 24 Закону № 2232-XII під час дії воєнного стану військова служба для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби чи дезертирували, не призупиняється. Суд зазначає, що у спірних правовідносинах військова служба позивача не призупинялась у розумінні ч. 2 ст. 24 Закону № 2232, натомість зупинка виплати грошового забезпечення зумовлена положеннями п. 15 Порядку № 260, що знайшли свою реалізацію у наказі від 17.10.2022 № 227.
Позовні вимоги за період з 20.08.2025 до 14.09.2025 суд також відхиляє, як необґрунтовані, оскільки відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 17.09.2025 № 277, позивач зарахований на всі види забезпечення з 20.08.2025. 
Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди в сумі 100000,00 грн, суд зазначає таке.
Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Статтею 1174 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) передбачено, що шкода завдана фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової чи службової особи органу державної влади при здійсненні своїх повноважень відшкодовується державою незалежно від вини цієї особи.
Шкода це будь-яке знецінення блага, що охороняється правом, тому її поділяють на майнову і немайнову. Моральна шкода втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Жодних доказів щодо характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) яких він зазнав, характеру немайнових втрат, тяжкості вимушених змін у його життєвих і професійних стосунках, моральних переживаннях, стану здоров`я тощо позивач не надав.
Тому позовна вимога про стягнення моральної шкоди не може бути задоволена.
Суд також враховує інші аргументи сторін, зазначені у заявах по суті справи, однак зауважує, що встановлені судом обставини є самостійними та достатніми підставами для прийняття рішення по суті спору.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову належить відмовити.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат, суд враховує таке.
Згідно статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Відповідно до частини 5 статті 139 вказаного Кодексу, у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Зважаючи на те, що позовні вимоги позивача, звільненого від сплати судових витрат не підлягають задоволенню, а відповідач не надав доказів понесення судових витрат, то підстави для їх розподілу відсутні.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 14, 73-77, 139, 242 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Розподіл судових витрат не здійснювати.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду у строк, встановлений статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Учасники справи:
1) позивач – ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 );
2) відповідач – Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ).
Рішення складене у повному обсязі та підписане 01.01.2026.

Суддя 	Василь ГАВРИЛЮК