ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 грудня 2025 року м. Миколаїв Справа № 915/1063/25 

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Ільєвої Л.М., розглянувши справу №915/1063/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Авто-Д.О.Н” (54055, м. Миколаїв, вул. Севастопольська, 65-А, кв. 21; код ЄДРПОУ 41254868) 
до Товариства з обмеженою відповідальністю “Автомотів Мотор Груп” (54052, м. Миколаїв, вул. Океанівська, 14, офіс 26; код ЄДРПОУ 44033590) 
про стягнення заборгованості в загальному розмірі 45075,97 грн., -
в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними матеріалами (письмове провадження), -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю “Авто-Д.О.Н” звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю “Автомотів Мотор Груп” про стягнення заборгованості в загальному розмірі 45075,97, у т.ч. 3% річних в розмірі 7508,98 грн. та інфляційних втрат в розмірі 37566,99 грн., посилаючись на наступне.
Між Товариством з обмеженою відповідальністю “Авто-Д.О.Н” та Товариством з обмеженою відповідальністю “Автомотів Мотор Груп” укладено договір оренди нежитлових приміщень № 0101/2021 від 01.01.2021 р., згідно з п. 1.1 якого орендодавець зобов`язується надати орендарю в тимчасове платне користування нежитловий об`єкт, що знаходиться за адресою: м. Миколаїв, вул. 12 Повздовжня, буд. 49-А, що складається з нежитлового приміщення літ. Д-1 площею 110 кв.м. та адміністративної будівлі літ. Ж-2 площею 22.6 кв.м (далі по тексту – «об`єкт оренди»), а орендар зобов`язується своєчасно прийняти та звільнити об`єкт оренди, оплачувати орендодавцю плату за користування на умовах, визначених даним договором (далі за текстом – «орендну плату»).
За умовами договору:
- об`єкт оренди вважається переданим в оренду з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі об`єкта оренди (п. 2.1.2 договору);
- приміщення вважається повернутим з дати підписання акту приймання-передачі приміщення; акт приймання-передачі надається орендарем орендодавцю за 1 (один) календарний день до закінчення строку оренди (п. 2.2.2 договору);
- орендар сплачує орендодавцю за користування об`єктом оренди орендну плату за квартал в сумі 90000,00 грн., тобто 30000,00 грн. за один місяць (п. 3.1 договору);
- орендна плата включає в себе компенсацію за надання комунальних послуг (п. 3.2 договору);
Пунктом 3.3 договору передбачено порядок та строки проведення розрахунків за користування об`єктом оренди:
- орендна плата починає нараховуватися орендодавцем з моменту підписання акту приймання-передачі приміщення (п. 3.3.1 договору);
- орендна плата за користування орендованим приміщенням вноситься орендарем самостійно на підставі цього договору щоквартально до 10 числа місяця, наступним за кварталом, за який здійснюється платіж шляхом безготівкових розрахунків з орендодавцем (п. 3.3.2 договору).
Датою припинення нарахування орендної плати вважається дата підписання обома сторонами акту приймання-передачі приміщення з оренди (п. 3.4 договору). 
У випадку порушення орендодавцем чи орендарем зобов`язань за даним договором, якщо це призвело до виникнення збитків сторони, винна сторона відшкодовує іншій стороні заподіяні збитки в повному обсязі в порядку, передбаченого чинним законодавством (п. 6.1 договору). 
Орендар несе відповідальність за порушення строків внесення орендної плати у вигляді нарахування та сплати пені на користь орендодавця в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, встановленої на день прострочення платежу за кожний день такого прострочення (п. 6.2 договору).
Цей договір вступає в силу з момент його підписання сторонами і діє до закінчення строку оренди. Строк оренди складає 35 місяців (але в будь-якому випадку, не більше трьох років) розпочинається з моменту (дня) підписання акту прийому-передачі об`єкта оренди (п. 7.1 договору).
Строк оренди закінчується у день підписання сторонами акту прийому-передачі про повернення об`єкта оренди (п. 7.3 договору).
Позивач зазначає, що на виконання умов договору, 01 січня 2021 року передав у користування ТОВ «Автомотів Мотор Груп» об`єкт оренди, що підтверджується актом приймання-передачі нежитлового приміщення.
Факт здійснення орендних відносин підтверджується відповідними первинними документами, а саме: актами № 1 від 31.03.2021 року на суму 90000,00 грн., № 2 від 30.06.2021 року на суму 90000,00 грн., № 3 від 30.09.2021 року на суму 90000,00 грн., № 4 від 31.12.2021 року на суму 90000,00 грн., № 5 від 31.03.2022 року на суму 90000,00 грн., № 6 від 30.06.2022 року на суму 90000,00 грн., № 2 від 30.06.2022 року на суму 90000,00 грн., № 3 від 30.09.2022 року на суму 90000,00 грн., № 4 від 31.12.2022 року на суму 90000,00 грн., та № 1 від 28.02.2023 року на суму 60000,00 грн.
Загальний розмір орендної плати за період 01 січня 2021 року по 28.02.2023 становить 780 000,00 грн. (26 місяців оренди х 30 000,00 грн. орендної плати в місяць).
В подальшому, як зазначає позивач, орендна плата відповідачем була сплачена частково на суму 460000,00 грн., що підтверджується платіжними інструкціями № 275 від 02.08.2022 на суму 10000,00 грн., № 276 від 02.08.2023 на суму 210000,00 грн., № 301 від 13.09.2022 року на суму 60000,00 грн., № 116 від 17.11.2022 року на суму 90000,00 грн., № 328 від 07.12.2022 на суму 30000,00 грн., № 344 від 04.01.2023 року на суму 30000,00 грн та № 356 від 25.01.2023 на суму 30 000,00 грн. 
Відтак, розмір основної заборгованості становить 320000,00 грн. (780000,00 грн. – 460000,00 грн.), яка складається з несплати орендних платежів за наступні періоди:
- частково оплачений 2-й квартал 2022 року на суму 10000,00 грн., тому заборгованість по оплаті за 2-й квартал 2022 року становить 80 000,00 грн. (90 000,00-10 000,00);
- повністю неоплачений 3-й квартал 2022 року на суму 90 000,00 грн.;
- повністю неоплачений 4-й квартал 2022 року на суму 90 000,00 грн.;
- за 1-й квартал несплата 60 000,00 грн. (з 01.01.2023 – 28.02.2023).
Так, позивач вказує, що 28 серпня 2023 року він звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою про стягнення з відповідача 418192,84 грн., з яких 320000,00 грн. - основний борг, 6720,00 грн. - 3% річних, 70997,82 грн. - пені та 20475,02 грн. - інфляційні втрати. Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 04.09.2023 року на підставі позовної заяви позивача було відкрито провадження у справі № 915/1278/23. До закриття підготовчого провадження у справі № 915/1278/23 позивачем 22.05.2024 р. була подана заява про збільшення позовних вимог, якою було зокрема збільшені вимоги щодо стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які були розраховані до 19 травня 2024 року.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 15.10.2024 по справі № 915/1278/23, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.04.2025, позовні вимоги були задоволені частково, а саме стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю ««Автомотів Мотор Груп»» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО-Д.О.Н.» 320000,00 грн. основного боргу, 12460,31 грн. - 3% річних, 27515,76 грн. інфляційних втрат, 30885,70 грн. пені та 6943,93 грн. судового збору. 
30 квітня 2025 року Господарським судом Миколаївської області на виконання рішення Господарського суду Миколаївської області від 15.10.2024 був виданий наказ.
Приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області 06 травня 2025 року було відкрито виконавче провадження № 77993875. Оплативши платіжними інструкціями № JBKLP57OBC від 08.05.2025 року на суму 99121,01 грн. та № P57C0XKKKO від 07.05.2025 року на суму 338934,26 грн., на рахунок приватного виконавця, відповідач повністю погасив заборгованість перед позивачем.
Таким чином, позивач стверджує, шо відповідач погасив свою заборгованість перед позивачем лише 07.05.2025 року. Відтак, 08 травня 2025 року на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження № 77993875 було закінчено.
Між тим позивач зазначає, що метою подання даного позову є стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період, який не був охоплений позовними вимогами у справі №915/1278/28, а саме строк від 20 травня 2024 року (наступний день від кінцевої дати дослідженої в справі № 915/1278/23) до 06 травня 2025 року (день перед погашенням боргу відповідачем шляхом перерахування коштів приватному виконавцю).
Так, за розрахунком позивача, розмір 3% річних за період від 20.05.2024 по 06.05.2025 становить 7508,98 грн., а розмір інфляційних втрат за період від 20.05.2024 по 06.05.2025 становить 37566,99 грн. 
Відповідач – Товариство з обмеженою відповідальністю “Автомотів Мотор Груп” відзив на позов у встановлений судом строк не надав, хоча про розгляд справи повідомлений судом належним чином, про що свідчить довідка про доставку ухвали суду до наявного у відповідача кабінету в ЕС.
Згідно з ч.ч. 5, 7 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін від учасників справи до суду не надходило.
Згідно положень ст. 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
З огляду на ненадання відповідачем відзиву на позов, відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Щодо строку розгляду справи суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1, пункту 10 частини 3 статті 2 та частини 2 статті 114 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Основними засадами (принципами) господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом, а строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
При цьому, такий розумний строк визначений у статті 248 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Разом з цим, на підставі Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та подальших Указів Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» починаючи з 24.02.2022 на території України діє режим воєнного стану.
За змістом статей 10, 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» правосуддя в Україні в умовах воєнного стану має здійснюватися у повному обсязі, тобто не може бути обмежено конституційне право людини на судовий захист. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.
При цьому у Рекомендаціях, прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.
У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30, 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Разом з цим, відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
При цьому, суди повинні забезпечувати безпеку учасників судового провадження, запобігти створенню перешкод для реалізації ними права на судовий захист та визначених законом процесуальних прав в умовах воєнного стану, коли реалізація учасниками справи своїх прав і обов`язків є суттєво ускладненою. Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб.
Право особи на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії».
За приписами статті 8 Конституції України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку «розумності строку» розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
Європейський суд щодо тлумачення положення «розумний строк» в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
Окрім того, Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» зазначив, що [..] очевидно, для кожної справи буде свій прийнятний строк, і встановлення кількісного обмеження, чинного для будь-якої ситуації, було б штучним. Суд неодноразово визнавав, що неможливо тлумачити поняття розумного строку як фіксовану кількість днів, тижнів тощо (рішення у справі «Штеґмюллер проти Авторії»).
У справі «Bellet v. France» Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».
У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що «при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом» (див. рішення у справі «Walchli v. France», заява № 35787/03, п. 29, 26 липня 2007 року; «ТОВ «Фріда» проти України», заява №24003/07, п. 33, 08 грудня 2016 року).
Здійснюючи тлумачення положень Конвенції, ЄСПЛ у своїх рішеннях указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашингдейн проти Великої Британії»).
При цьому суд зауважує, що в м. Миколаєві періодично оголошуються повітряні тривоги, під час яких судді та працівники апарату суду мають перебувати в укриттях з метою уникнення загрози життю та здоров`ю.
На підставі вищевикладеного, враховуючи наявність загрози у зв`язку зі збройною агресією збоку РФ, на підставі чого введено в Україні воєнний стан, територіальне розташування міста Миколаєва відносно зони бойових дій, постійні повітряні тривоги, які впливають на виготовлення процесуальних документів, з метою всебічного, повного, об`єктивного розгляду справи, задля забезпечення сторонам конституційного права на судовий захист, приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, задля ефективної реалізації сторонами своїх процесуальних прав, необхідності забезпечення реалізації процесуальних прав та обов`язків учасників справи, їх належного та безпечного доступу до правосуддя, судом здійснено розгляд справи у розумний строк, наскільки це було можливим за вказаних умов, в контексті положень Господарського процесуального кодексу України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 

Розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд дійшов наступних висновків.
01 січня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю “Авто-Д.О.Н” (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Автомотів Мотор Груп” (орендар) укладено договір оренди нежитлових приміщень № 0101/2021, згідно з п. 1.1 якого позивач як орендодавець зобов`язується надати орендарю в тимчасове платне користування нежитловий об`єкт, що знаходиться за адресою: м. Миколаїв, вул. 12 Повздовжня, буд. 49-А, що складається з нежитлового приміщення літ. Д-1 площею 110 кв.м. та адміністративної будівлі літ. Ж-2 площею 22.6 кв.м (далі по тексту – «об`єкт оренди»), а відповідач як орендар зобов`язується своєчасно прийняти та звільнити об`єкт оренди, оплачувати орендодавцю плату за користування на умовах, визначених даним договором (далі за текстом – «орендну плату»).
Пунктом 2.1.1. договору №0101/2021 від 01.01.2021 визначено, що орендодавець передає, а орендар приймає об`єкт оренди в триденний строк після підписання договору оренди по акту приймання передачі, що є невід`ємною частиною даного договору. В акті прийому передачі вказується технічний стан об`єкта оренди в момент його здачі в оренду.
Відповідно до пункту 2.1.2. договору №0101/2021 від 01.01.2021 об`єкт оренди вважається переданим в оренду з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі об`єкта оренди.
За умовами пункту 2.2.2. договору №0101/2021 від 01.01.2021 приміщення вважається повернутим з дати підписання акту приймання-передачі приміщення. Акт приймання-передачі надається орендарем орендодавцю за 1 (один) календарний день до закінчення строку оренди.
Відповідно до пункту 3.1. договору №0101/2021 від 01.01.2021 орендар сплачує орендодавцю за користування об`єктом оренди орендну плату за квартал в сумі 90000,00 грн., тобто 30000,00 грн. за один місяць.
Орендна плата починає нараховуватися орендодавцем з моменту підписання акту приймання-передачі приміщення (пункт 3.3.1. договору №0101/2021 від 01.01.2021).
Орендна плата включає в себе компенсацію за надання комунальних послуг (пункт 3.2. договору №0101/2021 від 01.01.2021).
У пункті 3.3.2. договору №0101/2021 від 01.01.2021 сторони погодили, що орендна плата за користування орендованим приміщенням вноситься орендарем самостійно на підставі цього договору щоквартально до 10 числа місяця, наступним за кварталом, за який здійснюється платіж шляхом безготівкових розрахунків з орендодавцем.
Датою припинення нарахування орендної плати вважається дата підписання обома сторонами акту приймання-передачі приміщення з оренди (пункт 3.4. договору).
У випадку порушення орендодавцем чи орендарем зобов`язань за даним договором, якщо це призвело до виникнення збитків сторони, винна сторона відшкодовує іншій стороні заподіяні збитки в повному обсязі в порядку, передбаченому чинним законодавством (пункт 6.1. договору).
Пунктом 7.1. договору №0101/2021 від 01.01.2021 визначено, що такий договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до закінчення строку оренди. Строк оренди складає 35 місяців (але в будь-якому випадку, не більше трьох років) і розпочинається з моменту (дня) підписання акта прийому-передачі об`єкта оренди.
Відповідно до пункту 7.3. договору №0101/2021 від 01.01.2021 строк оренди закінчується у день підписання сторонами акта прийому-передачі про повернення об`єкта оренди.
01.01.2021 за актом приймання-передачі нежитлового приміщення орендодавець передав у користування орендаря об`єкт оренди по договору.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).
В силу частин першої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.
Частиною сьомою статті 179 Господарського кодексу України унормовано, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).
Суд вбачає, що за своєю юридичною природою договір №0101/2021 від 01.01.2021 є договором найму (оренди) нежитлового приміщення.
Правовідносини оренди (найму) врегульовані положеннями глави 58 «Найм (оренда)» розділу ІІІ «Окремі види зобов`язань» книги п`ятої «Зобов`язальне право» Цивільного кодексу України та статей 283- 291 Господарського кодексу України.
Відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
Аналогічні положення містяться у частині першій статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.
Відповідно до частини першої статті 638 Цивільного кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У частині першій статті 284 Господарського кодексу України законодавець як істотні умови договору оренди визначив, зокрема, строк, на який укладається договір оренди; орендну плату з урахуванням її індексації; умови повернення орендованого майна або викупу.
Як вбачається із матеріалів справи, між сторонами договору підписані та скріпленні печатками акти наданих послуг №1 від 31.03.2021 на суму 90000 грн. за перший квартал 2021 року, №2 від 30.06.2021 на суму 90000 грн. за другий квартал 2021 року, №3 від 30.09.2021 на суму 90000грн за третій квартал 2021 року, №4 від 31.12.2021 на суму 90000грн за четвертий квартал 2021 року, №5 від 31.03.2022 на суму 90000 грн. за перший квартал 2022 року, №6 від 30.06.2022 на суму 90000 грн. за другий квартал 2022 року.
Також матеріалами справи підтверджується, що позивачем по договору №0101/2021 від 01.01.2021 направлялись відповідачу акти наданих послуг №2 від 30.06.2022 на суму 90000 грн за другий квартал 2022 року, №3 від 30.09.2022 на суму 90000 грн. за третій квартал 2022 року, №4 від 31.12.2022 на суму 90000 грн. за четвертий квартал 2022 року та №1 від 28.02.2023 на суму 60000 грн. за січень, лютий 2023 року, які повернулись орендодавцю поштовим відправленням №5640101477735 за закінченням терміну зберігання без підписання з боку орендаря.
Так, за розрахунком позивач загальний розмір орендної плати за період 01.01.2021 по 28.02.2023 становить 780000 грн. (26 місяців оренди х 30000 грн. орендної плати в місяць). Проте, відповідачем було частково сплачено орендну плату на суму 460000 грн., що підтверджується платіжними інструкціями №275 від 02.08.2022 на суму 10000 грн., №276 від 02.08.2023 на суму 210000 грн., №301 від 13.09.2022 на суму 60000 грн., №116 від 17.11.2022 на суму 90000 грн., №328 від 07.12.2022 на суму 30000 грн., №344 від 04.01.2023 на суму 30000 грн. та №356 від 25.01.2023 на суму 30000 грн.
Відтак, за доводами позивача, у відповідача виник борг за договором №0101/2021 від 01.01.2021 в сумі 320000 грн. (780000 грн. - 460000 грн.), що складався із несплачених орендних платежів за такі періоди: частково оплачений другий квартал 2022 року на суму 10000 грн., а тому заборгованість з оплати за 2-й квартал 2022 року становила 80000 грн.; повністю неоплачені третій квартал 2022 року на суму 90000 грн. та четвертий квартал 2022 року на суму 90000 грн.; повністю неоплачені січень, лютий 2023 року на суму 60000 грн.
Як свідчать матеріали справи, у серпні 2023 року позивач звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості в загальній сумі 418192,84 грн., з яких 320000,00 грн. - основного боргу, 6720,00 грн. - 3% річних, 70997,82 грн. - пені та 20475,02 грн. - інфляційні втрати. Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 04.09.2023 року на підставі позовної заяви позивача було відкрито провадження у справі № 915/1278/23. До закриття підготовчого провадження у справі № 915/1278/23 позивачем 22.05.2024 р. була подана заява про збільшення позовних вимог, якою було зокрема збільшені вимоги щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які були розраховані до 19 травня 2024 року.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 15.10.2024 по справі № 915/1278/23, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.04.2025, позовні вимоги ТОВ «Авто-Д.О.Н.» були задоволені частково, а саме стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю ««Автомотів Мотор Груп»» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто-Д.О.Н.» 320000,00 грн. основного боргу, 12460,31 грн. - 3% річних, 27515,76 грн. інфляційних втрат, 30885,70 грн. пені та 6943,93 грн. судового збору. 
30 квітня 2025 року Господарським судом Миколаївської області на виконання вказаного рішення Господарського суду Миколаївської області від 15.10.2024 був виданий наказ. 
Як вбачається з матеріалів справи, 06.05.2025 приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Баришніковим А.Д. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №77993875 з виконання наказу від 30.04.2025 №915/1278/23 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “Автомотів Мотор Груп” 320000,00 грн. основного боргу, 12460,31 грн. – 3 % річних, 27515,76 грн. інфляційних втрат, 30885,70 грн. пені та 6943,93 грн. судового збору.
Як свідчать матеріали справи, відповідачем було повністю погашено заборгованість перед позивачем, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними інструкціями № JBKLP57OBC від 08.05.2025 року на суму 99121,01 грн. та № P57C0XKKKO від 07.05.2025 року на суму 338 934.26 грн., на рахунок приватного виконавця Баришнікова А.Д.
08.05.2025 приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Баришніковим А.Д. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №77993875 з виконання наказу від 30.04.2025 №915/1278/23 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “Автомотів Мотор Груп” 320000,00 грн. основного боргу, 12460,31 грн. – 3% річних, 27515,76 грн. інфляційних втрат, 30885,70 грн. пені та 6943,93 грн. судового збору, виконавче провадження закінчено на підставі п. 9 частини першої статті 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки вимоги виконавчого документа виконано боржником фактично повністю.
Таким чином, виходячи з наведеного, відповідач погасив свою заборгованість перед позивачем повністю 07.05.2025 року.
Між тим предметом спору у даній справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних у сумі 7508,98 грн та інфляційних втрат 37566,99 грн., які нараховані за період, який не був охоплений позовними вимогами у справі №915/1278/28, а саме за період з 20 травня 2024 року (наступний день від кінцевої дати нарахування заявлених до стягнення річних та інфляційних втрат згідно із заявою про збільшення позовних вимог від 19.05.2024 р. у справі № 915/1278/23) до 06 травня 2025 року (день перед погашенням боргу відповідачем шляхом перерахування коштів приватному виконавцю).
Ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. 
Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
З огляду на однаковий суб`єктний склад сторін, на підставі ч.4 ст.75 ГПК України під час розгляду справи № 915/1063/25 не підлягають доведенню знов обставини, встановлені судовим рішення господарського суду у справі № 915/1278/23, яке набрало законної сили, зокрема, щодо існування у відповідача основного боргу за спірним договором оренди станом на дату ухвалення рішення суду у вказаній справі в сумі 320000 грн., у т.ч. борг по оренді за 2-й квартал 2022 року - 80000 грн.; борг по оренді за третій квартал 2022 року - 90000 грн., борг по оренді за четвертий квартал 2022 року - 90000 грн.; борг по оренді за січень і лютий 2023 року на суму 60000 грн.
Отже, виходячи з вищенаведеного, судом встановлено, що у відповідача існувало невиконане прострочене грошове зобов`язання перед позивачем, що виникло за договором оренди №0101/2021 від 01.01.2021, у спірний період з 20.05.2024 по 06.05.2025.
Виходячи з системного аналізу законодавства, обов`язок боржника сплатити кредитору суму боргу з нарахуванням процентів річних та відшкодувати кредитору спричинені інфляцією збитки випливає з вимог ст. 625 ЦК України. 
Зокрема, частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 
Слід зазначити, що виходячи з положень ст. 625 ЦК України, право кредитора на стягнення процентів річних та інфляційних втрат не залежить від моменту пред`явлення вимоги про таке стягнення (до моменту погашення боргу або після цього). При цьому визначальним є наявність факту порушення боржником строків виконання грошового зобов`язання. Таким чином, право кредитора на стягнення процентів річних може бути реалізовано у будь-який момент при наявності вищезазначених вимог, передбачених законодавством. 
Тим більш за змістом норм статей 526, 599, 611, 625 ЦК України чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання. Наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, у тому числі від відповідальності, передбаченої статтями 549, 550, 625 цього Кодексу.
Аналогічна правова позиція щодо відповідальності боржника за невиконання грошового зобов`язання за рішенням суду викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 р. у справі N 127/15672/16-ц (провадження N 14-254цс19) з посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду в постановах від 04.07.2018 р. у справі N 310/11534/13-ц (провадження N 14-154цс18) та від 04.06.2019 р. у справі N 916/190/18 (провадження N 12-302гс18).
При цьому нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України здійснюється незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 у справі №902/417/18.
Відповідно до п. 3.3.2 договору орендна плата за користування орендованим приміщенням вноситься орендарем самостійно на підставі цього договору щоквартально до 10 числа місяця, наступним за кварталом, за який здійснюється платіж шляхом безготівкових розрахунків з орендодавцем.
Як вбачається з розрахунку річних та інфляційних втрат, позивачем з урахуванням положень п.3.3.2 договору здійснено нарахування 3% річних та інфляційних втрат за вказаний спірний період на суму заборгованості по кожному кварталу окремо, а саме на суму основного боргу по оренді за 2-й квартал 2022 року в розмірі 80000 грн., суму боргу по оренді за третій квартал 2022 року в розмірі 90000 грн. та суму боргу по оренді за четвертий квартал 2022 року в розмірі 90000 грн.
Враховуючи вищенаведене та несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язання щодо здійснення сплати орендних платежів, суд вважає, що позивачем цілком правомірно нараховано відповідачу 3% річних та інфляційні втрати за період з 20.05.2024 р. по 06.05.2025 р. на існуючу суму боргу у вказаний період по кожному кварталу окремо. 
Так, індекс інфляції це додаткова сума, яка сплачується боржником і за своєю правовою природою є самостійним засобом захисту цивільного права кредитора у грошових зобов`язань і спрямована на відшкодування його збитків, заподіяних знеціненням грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в державі. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державною службою статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні. 
Згідно роз`яснень, наведених в п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" № 14 від 17.12.2013 р., інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. В листі Верховного Суду України від 03.04.97р. N 62-97 р. також наведені відповідні рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ Верховного Суду України.
Враховуючи викладене, суд зазначає, що факт знецінення або незнецінення грошових коштів і відповідно обґрунтованість заявлених до стягнення збитків від інфляції необхідно встановлювати на момент звернення до суду з позовом про таке стягнення. 
Так, дослідивши та перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, судом наразі встановлено, що вказаний розрахунок 3% річних та інфляційних втрат на існуючу суму боргу по кожному кварталу окремо є вірним. Зокрема:
- на суму боргу за 2-й квартал 2022 року в розмірі 80000 грн. сума 3% річних становить 2310,46 грн., у т.ч.: за період з 20.05.2024 по 31.12.2024 сума 3% річних складає 1481,97 грн. (80000 x 3 x 226 : 366 : 100), за період з 01.01.2025 по 06.05.2025 сума 3% річних складає 828,49 грн. (80000 x 3 x 126 : 365 : 100);
- на суму боргу за 3-й квартал 2022 року в розмірі 90000 грн. сума 3% річних становить 2599,26 грн., у т.ч.: за період з 20.05.2024 по 31.12.2024 сума 3% річних складає 1667,21 грн. (90000 x 3 x 226 : 366 : 100), за період з 01.01.2025 по 06.05.2025 сума 3% річних складає 932,05 грн. (90000 x 3 x 126 : 365 : 100);
- на суму боргу за 4-й квартал 2022 року в розмірі 90000 грн. сума 3% річних становить 2599,26 грн., у т.ч.: за період з 20.05.2024 по 31.12.2024 сума 3% річних складає 1667,21 грн. (90000 x 3 x 226 : 366 : 100), за період з 01.01.2025 по 06.05.2025 сума 3% річних складає 932,05 грн. (90000 x 3 x 126 : 365 : 100). 
Всього сума 3% річних складає 7508,99 грн.
Щодо розрахунку інфляційних втрат, то на суму боргу за 2-й квартал 2022 року в розмірі 80000 грн. сума інфляційних втрат складає 11559,07 грн. (80000 x 1.14448839 – 80000), на суму боргу за 3-й квартал 2022 року в розмірі 90000 грн. сума інфляційних втрат складає 13003,96 грн. (90000 x 1.14448839 – 90000), на суму боргу за 4-й квартал 2022 року в розмірі 90000 грн. сума інфляційних втрат складає 13003,96 грн. (90000 x 1.14448839 – 90000), всього разом загальна сума інфляційних втрат становить 37566,99 грн.
Відповідачем здійснені позивачем розрахунки не спростовані та не заперечені.
Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “Авто-Д.О.Н” обґрунтовані, відповідають фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства, тому підлягають задоволенню. 
У зв`язку з тим, що рішення відбулось на користь позивача, відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при подачі позову, покладаються на відповідача у розмірі 2422,40 грн.
Щодо заяви позивача про покладення на відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн. суд зазначає наступне.
Частина 1 ст. 123 ГПК України встановлює, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України).
Згідно з приписами ч. 2 ст. 16 ГПК України представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Частина 1 ст. 124 ГПК України встановлює, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
З матеріалів справи вбачається, що в описовій частині позову заявником наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. Зокрема, у вказаному розрахунку вказано, що витрати на професійну правничу допомогу складають 4000,00 грн.
Статтею 126 ГПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 8 ст. 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
В ч. 4-7 ст. 129 ГПК України передбачено інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. Якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно нижчою від суми, заявленої в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми. 
Наразі на підтвердження судових витрат на професійну правничу допомогу позивачем крім ордеру адвоката та копії свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю Глушаниці А.Л., не надано жодних інших доказів, які б підтверджували факт понесення позивачем витрат та їх розмір, зокрема не надано відповідного договору про надання правової (правничої) допомоги, акту наданих послуг у заявленому розмірі та ін.
Відтак, суд вважає, що витрати на правничу допомогу у заявленому розмірі є недоведеними, а тому не підлягають відшкодуванню на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 123, 129, 232, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд –

В И Р І Ш И В :

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю “Авто-Д.О.Н” (54055, м. Миколаїв, вул. Севастопольська, 65-А, кв. 21; код ЄДРПОУ 41254868) до Товариства з обмеженою відповідальністю “Автомотів Мотор Груп” (54052, м. Миколаїв, вул. Океанівська, 14, офіс 26; код ЄДРПОУ 44033590) про стягнення заборгованості в загальному розмірі 45075,97 грн.
2. СТЯГНУТИ з Товариства з обмеженою відповідальністю “Автомотів Мотор Груп” (54052, м. Миколаїв, вул. Океанівська, 14, офіс 26; код ЄДРПОУ 44033590) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Авто-Д.О.Н” (54055, м. Миколаїв, вул. Севастопольська, 65-А, кв. 21; код ЄДРПОУ 41254868) 3% річних в розмірі 7508/сім тисяч п`ятсот вісім/грн. 98 коп., інфляційні втрати в розмірі 37566/тридцять сім тисяч п`ятсот шістдесят шість/грн. 99 коп., витрати по сплаті судового збору в сумі 2422/дві тисячі чотириста двадцять дві/грн. 40 коп.
3. В задоволенні вимог Товариства з обмеженою відповідальністю “Авто-Д.О.Н” про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити. 

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 20-денного строку з моменту складання повного судового рішення.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.М. Ільєва