ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
22 cічня 2026 року
м. Київ
справа № 545/5283/22
провадження № 51-2288 км 24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю: 
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 , 
засудженого (у режимі відеоконференції) ОСОБА_6 ,
захисників (у режимі відеоконференції) ОСОБА_7 , ОСОБА_8 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 12021170420001391 від 29 грудня 2021 року за обвинуваченням 
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК),
за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 10 травня 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 10 лютого 2025 року стосовно нього. 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 10 травня 2023 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки із позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки. 
Також цим вироком вирішено цивільні позови.
За обставин, детально викладених у вироку, ОСОБА_6 було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, а саме в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що призвело до спричинення потерпілому середньої тяжкості тілесного ушкодження, з огляду на таке.
29 грудня 2021 року об 11 год 20 хв ОСОБА_6 , керуючи сідловим тягачем «Volvo FH42TB», д. н. з. НОМЕР_1 , із напівпричепом «Kogel SNCO24», реєстраційний номер НОМЕР_2 (далі - Volvo), рухаючись по 354 км автодороги М-03 «Київ - Харків - Довжанський» у напрямку м. Харкова, де перед виконанням розвороту в напрямку м. Полтави не переконався в безпеці цього маневру, не дав дорогу автомобілю «Skoda Fabia», д. н. з. НОМЕР_3 (далі - Skoda), під керуванням водія ОСОБА_9 , що рухався в напрямку м. Полтави, і виїхав на його смугу для руху, чим створив небезпеку та допустив з ним зіткнення.
Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) пасажири автомобіля Skoda ОСОБА_10 , а також неповнолітня ОСОБА_11 отримали тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.
За наведених вище обставин, причиною вказаної ДТП та її наслідків стало порушення водієм ОСОБА_6 вимог пунктів 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), згідно з якими:
- перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху (п. 10.1);
- перед поворотом праворуч та ліворуч, у тому числі в напрямку головної дороги, або розворотом водій повинен завчасно зайняти відповідне крайнє положення на проїзній частині, призначеній для руху в цьому напрямку, крім випадків, коли здійснюється поворот у разі в`їзду на перехрестя, де організовано круговий рух, напрямок руху визначено дорожніми знаками чи дорожньою розміткою або рух можливий лише в одному напрямку, установленому конфігурацією проїзної частини, дорожніми знаками чи розміткою.Водій, що виконує поворот ліворуч або розворот поза перехрестям з відповідного крайнього положення на проїзній частині даного напрямку, повинен дати дорогу зустрічним транспортним засобам, а при виконанні цих маневрів не з крайнього лівого положення на проїзній частині - і попутним транспортним засобам. Водій, що виконує поворот ліворуч, повинен дати дорогу попутним транспортним засобам, які рухаються попереду нього і виконують розворот. За наявності трамвайної колії посередині проїзної частини водій нерейкового транспортного засобу, що виконує поворот ліворуч або розворот поза перехрестям, повинен дати дорогу трамваю (п. 10.4).
Порушення вказаних вимог ПДР водієм ОСОБА_6 з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням вказаної ДТП. 
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 10 лютого 2025 року вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 10 травня 2023 року змінено в частині призначеного ОСОБА_6 покарання.
На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнено ОСОБА_6 від призначеного йому покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
Цією ж ухвалою скасовано вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 10 травня 2023 року в частині вирішення цивільних позовів ОСОБА_10 , пред`явлених до АТ «Страхова компанія «МЕГА-ГАРАНТ» і ОСОБА_6 , та призначено в цій частині новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. В іншій частині вирок місцевого суду залишено без змін.
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати вирок місцевого суду від 10 травня 2023 року й ухвалу суду апеляційної інстанції від 10 лютого 2025 року стосовно нього, призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
Обґрунтовуючи свої вимоги, засуджений посилається на те, що допущені місцевим судом порушення не були усунуті судом апеляційної інстанції, оскільки цей суд: 
- відмовив у задоволенні ряду клопотань (зміст яких викладено в касаційній скарзі), не навівши мотивів прийнятого рішення; 
- належним чином не мотивував своїх висновків;
- не навів вичерпних доводів щодо необґрунтованості апеляційної скарги;
- обмежився лише перерахуванням доказів, покладених в основу вироку, та загальним формулюванням про доведеність його вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. 
Так, засуджений, наводячи детальні доводи щодо:
1) обставин виникнення ДТП, серед іншого, вказує:
- у зв`язку з раптовою зупинкою роботи двигуна його автомобіля, він перебував у форс-мажорних обставинах (обставинах непереборної сили, які не залежали від його волі та дій);
- суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про призначення експертизи технічного стану транспортного засобу для з`ясування причин раптової зупинки роботи двигуна; 
- суд апеляційної інстанції залишив аналогічне клопотання без розгляду, зазначивши, що рульове керування, ходова частина та гальмівна система автомобіля Volvo були у працездатному стані, однак, як наголошує засуджений, причиною зупинки його автомобіля стала саме зупинка двигуна, а не несправності вказаних цим судом систем автомобіля; 
2) наявності слідів гальмування автомобіля Skoda,у тому числі стверджує:
- допитаний у судовому засіданні місцевого суду слідчий ОСОБА_12 пояснив, що на мокрій дорозі гальмівний шлях не утворюється, що, як вважає засуджений, не відповідає дійсності; 
- під час досудового розслідування та в суді першої інстанції було безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання захисника про допит як свідків присутніх у ході огляду місця ДТП понятих, заявленого для з`ясування наявності на дорозі слідів гальмування автомобіля Skoda, при цьому зазначене було вказано і в апеляційній скарзі, однак суд апеляційної інстанції це питання не досліджував;
3) встановленого на автомобілі Skoda відеореєстратора, серед іншого, зазначає:
- безпосередньо після ДТП водій автомобіля Skoda у присутності працівників поліції демонстрував зафіксовану на встановленому в його автомобілі відеореєстраторі подію ДТП;
- у висновку комп`ютерно-технічної експертизи зазначено, що на наданій флешкарті з відеореєстратора автомобіля Skoda відеофайли у видаленому стані відсутні, однак відеофайли можуть бути відсутні лише у випадку, якщо слідчий підмінив указану флешкарту та надав на експертизу аналогічну, яка не була у використанні, до того ж із цих підстав на цей час за його заявою здійснюється досудове розслідування;
- експерт у ході її допиту повідомила про неможливість надати відповідь на питання, чи є така флешкарта новою, адже воно не досліджувалося під час експертизи, а суди попередніх інстанцій безпідставно відмовили в задоволенні клопотання захисника про призначення комп`ютерно-технічної експертизи флешкарти для з`ясування цього питання; 
- водій автомобіля Skoda надав суду неправдиві показання про те, що встановлений у його автомобілі відеореєстратор не працював; 
- суд апеляційної інстанції спотворив показання колишнього власника автомобіля Skoda (свідка ОСОБА_13 ), вказавши в ухвалі про те, що на час продажу ним автомобіля відеореєстратор не працював;
4)проведення слідчого експерименту, в тому числі звертає увагу на таке:
- слідчий експеримент проводився в обстановці, що не була наближена до тієї, яка відтворювалася;
- з кабіни сідлового тягача по-іншому сприймається відстань, у зв`язку із чим вважає, що встановлена в ході слідчого експерименту відстань до автомобіля Skoda є недостовірною; 
- суди попередніх інстанцій безпідставно відмовили в задоволенні клопотання про визнання неналежними та недопустимими доказами даних слідчого експерименту, а також всіх експертиз, де використовувалися його відомості. 
- колегія суддів суду апеляційної інстанції не вбачала в діях слідчого ОСОБА_12 порушень положень ст. 240 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
5)стану дорожнього покриття, серед іншого, вказує, що:
- суди попередніх інстанцій проігнорували і не надали належної оцінки висновку експерта від 16 жовтня 2022 року№ 155, згідно з яким водій автомобіля Skoda у разі своєчасного застосування гальмування встигав зупинитися до місця зіткнення, у зв`язку із чим вважає, що в цій дорожній ситуації водій вказаного автомобіля мав технічну можливість уникнути зіткнення шляхом виконання ним вимог п. 12.3 ПДР, а тому він незаконно притягнутий до кримінальної відповідальності; 
- всі вихідні дані для проведення цієї експертизи взято лише з матеріалів кримінального провадження, 
а також зазначає, що суд апеляційної інстанції: 
- не зважив на такий висновок експерта, оскільки він зроблений з урахуванням гальмування на мокрому асфальті, що не відповідає умовам, які були на час ДТП, однак цей суд не звернув уваги на протокол огляду місця події, в якому зазначено, що дорожнє покриття мокре, а не покрите ожеледицею, та на показання допитаних у судовому засіданні працівників поліції ОСОБА_14 і ОСОБА_15 , які першими прибули на місце ДТП, та пояснили, що, коли прибули, йшов дощ і дорожнє покриття було мокрим; 
- вказавши в ухвалі, що зазначені вище свідки забезпечували схоронність місця ДТП та не передавали будь-кому жодних файлів, спотворив їх показання, оскільки свідки, як вже зазначено вище, пояснювали, що, коли прибули на місце ДТП, йшов дощ і дорожнє покриття було мокрим; 
- посилаючись на данівідповіді Полтавського обласного центру з гідрометеорології від 08 лютого 2022 року № 9916-1-145/9916-03, не звернув уваги, на якій відстані від ДТП проводилися метеорологічні дослідження, а також не зазначив, що насправді в цьому повідомленні вказано, що на 354 км автодороги спостереження за погодою не проводилися.
У касаційній скарзі засуджений також наводить доводи про те, що: 
- у судовому засіданні місцевого суду встановлено, що вказана в протоколі проведення слідчого експерименту з водієм автомобіля Skodaвідстань до автомобіля Volvoпід його керуванням в момент початку маневру розвороту не відповідає дійсності, однак експерт брав за основу саме зазначену водієм автомобіля Skodaвідстань, у зв`язку із чим висновки автотехнічних експертиз також не відповідають дійсності, а тому є недопустимими доказами;
- суд апеляційної інстанції проігнорував положення ст. 95 КПК щодо безпосередності дослідження доказів, оскільки в судовому засіданні водій автомобіля Skoda не вказав, на якій відстані від нього був автомобіль Volvo в момент початку маневру розвороту, однак цей суд взяв до уваги надані ним показання під час досудового розслідування (у ході слідчого експерименту); 
- суд апеляційної інстанції залишив поза увагою те, що слідчі дії, зафіксовані у протоколі огляду місця події від 29 грудня 2021 року, здійснені з грубим порушенням положень КПК, у зв`язку із чим є недопустимим доказом, оскільки він не був присутній під час цієї слідчої дії, адже в той час проходив освідування на стан сп`яніння за 20 км від місця ДТП, при цьому після повернення на вимогу слідчого поставив свій підпис у протоколі та на схемі до нього.
Крім того, засуджений ОСОБА_6 посилається на те, що: 
- суд першої інстанції необґрунтовано призначив йому максимальне, з огляду на санкцію ч. 1 ст. 286 КК, покарання;
- суд апеляційної інстанції, незважаючи на його незгоду, звільнив його від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності, чим порушив вимоги, викладені в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності». 
Від учасників касаційного провадження заперечень на касаційну скаргу засудженого не надходило.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні:
- засуджений ОСОБА_6 , його захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтримали касаційну скаргу і просили її задовольнити;
- прокурор ОСОБА_5 заперечував щодо задоволення касаційної скарги засудженого, просив оскаржувані судові рішення залишити без зміни, а подану касаційну скаргу - без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412?414 КПК.
Скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій з підстав неповноти судового розгляду (ст. 410 КПК) і невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним законом не передбачено.
Таким чином, Верховний Суд під час розгляду кримінального провадження позбавлений процесуальної можливості надавати оцінку доказам, перевіряти правильність такої оцінки та виходить лише з тих фактичних обставин, які були встановлені судами попередніх інстанцій.
З огляду на зазначене вище не є предметом перегляду в касаційному провадженні доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 , які стосуються надання ним власної оцінки доказам, неповноти судового розгляду і невідповідності висновків судів попередніх інстанцій фактичним обставинам кримінального провадження, зокрема про те, що: 
- у зв`язку з раптовою зупинкою роботи двигуна його автомобіля, він перебував у форс-мажорних обставинах (обставинах непереборної сили, які не залежали від його волі та дій);
- допитаний у судовому засіданні місцевого суду слідчий ОСОБА_12 пояснив, що на мокрій дорозі гальмівний шлях не утворюється, що, як вважає засуджений, не відповідає дійсності; 
- безпосередньо після ДТП водій автомобіля Skoda у присутності працівників поліції демонстрував зафіксовану на встановленому в його автомобілі відеореєстраторі подію ДТП;
- у висновку комп`ютерно-технічної експертизи зазначено, що на наданій флешкарті з відеореєстратора автомобіля Skoda відеофайли у видаленому стані відсутні, однак, на його думку, відеофайли можуть бути відсутні лише у випадку, якщо слідчий підмінив вказану флешкарту та надав на експертизу аналогічну, яка не була у використанні, при цьому із цих підстав зараз за його заявою здійснюється досудове розслідування;
- суд апеляційної інстанції спотворив показання колишнього власника автомобіля Skoda (свідка ОСОБА_13 ), вказавши в ухвалі про те, що на час продажу ним автомобіля відеореєстратор не працював, однак, як убачається зі змісту аудіозапису судового засідання, свідок пояснив, що цей відеореєстратор раніше був встановлений на його автомобілі «Daewoo Lanos» і був технічно справним, при цьому потім він поставив його на автомобіль Skoda та лише через деякий час він перестав працювати;
- водій автомобіля Skoda надав суду неправдиві показання про те, що встановлений у його автомобілі відеореєстратор не працював; 
- слідчий експеримент проводився в обстановці, що не була наближена до тієї, яка відтворювалася, оскільки здійснювався без використання транспортних засобів;
- з кабіни сідлового тягача (автомобіля Volvo), яка розташована близько 2 м над поверхнею дороги, по-іншому сприймається відстань, у зв`язку із чим вважає, що встановлена в ході слідчого експерименту відстань до автомобіля Skoda (165 м) є недостовірною; 
- колегія суддів суду апеляційної інстанції не вбачала порушень положень ст. 240 КПК в діях слідчого ОСОБА_12 , стосовно якого за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 372 КК, здійснюється досудове розслідування;
- вказавши в ухвалі, що свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 забезпечували схоронність місця ДТП та не передавали будь-кому жодних файлів, апеляційний суд спотворив їх показання, оскільки свідки, як вже зазначено вище, пояснювали, що, коли прибули на місце ДТП, йшов дощ і дорожнє покриття було мокрим; 
- посилаючись на данівідповіді Полтавського обласного центру з гідрометеорології від 08 лютого 2022 року № 9916-1-145/9916-03, згідно з якими за відомостями метеорологічних спостережень із метеостанції «Полтава», яка розташована найближче до 354 км автодороги «Київ - Харків - Довжанський» (місце ДТП), зокрема, була ожеледь з відкладеннями діаметром 4 мм, суд апеляційної інстанції не звернув уваги, на якій відстані від ДТП проводилися метеорологічні дослідження, а також не зазначив, що насправді в цьому повідомленні вказано, що на 354 км вказаної автодороги спостереження за погодою не проводилися;
- у судовому засіданні місцевого суду встановлено, що вказана в протоколі проведення слідчого експерименту з водієм автомобіля Skodaвідстань до автомобіля Volvoв момент початку маневру розвороту не відповідає дійсності, однак експерт брав за основу саме зазначену водієм автомобіля Skodaвідстань, у зв`язку із чим висновки автотехнічних експертиз також не відповідають дійсності, а тому є недопустимими доказами.
Щодо інших доводів касаційної скарги захисника, які стосуються незаконності вироку місцевого суду та ухвали суду апеляційної інстанції, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
За правилами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Статтею 94 КПКпередбачено, що суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.
Як убачається з матеріалів провадження, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК на підставі доказів, досліджених та перевірених під час судового розгляду й оцінених відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Так, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд першої інстанції врахував показання обвинуваченого ОСОБА_6 , який не визнав вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та пояснив, що 29 грудня 2021 року близько 11 год 20 хв керував сідловим тягачем Volvo з напівпричепом, рухався по 354 км автодороги «Київ - Харків - Довжанський» у напрямку м. Харкова, впевнився у безпечності виконання розвороту в напрямку м. Полтави, а коли вже розвернувся, почув удар у середню вісь напівпричепа, тоді вийшов на дорогу й побачив, що в нього врізався автомобіль Skoda. Також ОСОБА_6 пояснив, що його автомобіль під час розвороту заглух, і, оскільки там був схил, він спустився вниз. Крім того, зазначив, що коли їхали на освідування, то працівник поліції дивився відеозапис з реєстратора, який йому надав водій ОСОБА_16 .
Крім того, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд першої інстанції врахував показання потерпілої ОСОБА_10 , неповнолітньої потерпілої ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_12 (слідчого), ОСОБА_14 та ОСОБА_15 (працівників патрульної поліції), ОСОБА_13 (колишнього власника автомобіля Skoda), а також експерта ОСОБА_17 .
Суд першої інстанції дослідив і зібрані у кримінальному провадженні письмові докази, перелік яких детально наведений у вироку місцевого суду. 
Оцінивши в сукупності всі досліджені докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, місцевий суд дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 286 КК, а саме в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що призвело до спричинення потерпілому середньої тяжкості тілесного ушкодження.
Зокрема, надаючи оцінку показанням ОСОБА_6 про те, що його автомобіль заглух із невідомих йому причин, суд першої інстанції вказав, що такі показання спростовуються висновком експертизи, згідно з яким транспортний засіб був справним.
При цьому суд першої інстанції зауважив, що вказаний факт не заперечує і сам ОСОБА_6 , оскільки він зазначив, що:
- під час виїзду на маршрут і в процесі руху будь-яких скарг на роботу транспортного засобу не мав;
- відразу після події ДТП та проведення відповідних слідчих дій він особисто сів за кермо автомобіля Volvo і без будь-яких нарікань на роботу транспортного засобу завів його та доставив до тимчасового пункту зберігання.
Отже, суд першої інстанції вважав, що водій ОСОБА_6 мав технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем Skoda шляхом виконання вимог пунктів 10.1, 10.4 ПДР, для чого в нього не було будь-яких перешкод технічного характеру.
Крім того, на спростування доводів сторони захисту щодо неналежності та недопустимості протоколу проведення слідчого експерименту з ОСОБА_6 від 05 серпня 2022 року і висновків експертиз, проведених у цьому кримінальному провадженню, в яких використовувалися дані, отримані під час слідчого експерименту, місцевий суд зазначив, що: 
- вказані вище слідчі дії було проведено відповідно до положень ст. 240 КПК за участю обвинуваченого, його захисника та двох незаінтересованих осіб (понятих);
- хід і результати цих процесуальних дій було зафіксовано у протоколі, який після ознайомлення зі змістом підписали всі особи, що брали участь у слідчих діях; 
- докази, зібрані під час досудового розслідування, були відкриті сторонам кримінального провадження відповідно до вимог ст. 290 КПК, про що свідчать їхні підписи, заяв чи клопотань із цього питання ні від обвинуваченого, ні від захисника не надходило; 
- стороною захисту не заперечується, що обвинувачений ОСОБА_6 був представлений захисником від самого початку досудового розслідування;
- допитаний у судовому засіданні слідчий ОСОБА_12 вказав, що в ході слідчого експерименту будь-яких заяв чи клопотань ні від обвинуваченого, ні від його захисника йому не надходило.
З висновками місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення погодився і суд апеляційної інстанції. 
Як убачається з ухвали, предметом дослідження суду апеляційної інстанції, крім іншого, були доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 (у цілому аналогічні з доводами його касаційної скарги), які зводилися до того, що він не є винуватим у вчиненні ДТП і, як наслідок, у його діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, оскільки ДТП сталася з вини автомобіля Skoda.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 серпня 2019 року (провадження № 13-31 кс 19) зазначила, що диспозиція ст. 286 КК сформульована законодавцем як бланкетна, тому для встановлення ознак об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого цією статтею, потрібно проаналізувати ті нормативно-правові акти, які унормовують правила безпеки руху й експлуатації транспорту, насамперед ПДР, для з`ясування, які саме порушення цих правил були допущені особою, що керувала транспортним засобом у момент ДТП.
При цьому належить враховувати, що злочин, передбачений ст. 286 КК, є злочином з матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 ст. 286 КК, тобто тільки такі порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків і, отже, перебувають із ними у причинному зв`язку.
Таким чином, об`єктивна сторона цього складу злочину включає такі обов`язкові елементи: 
- діяння (дія або бездіяльність); 
- обстановку; 
- суспільно небезпечні наслідки; 
- причинний зв`язок між суспільно небезпечним діянням та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.
Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати в мотивувальній частині свого рішення порушення ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП, але водночас він повинен чітко зазначати, які саме із цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст. 286 КК, тобто перебували у причинному зв`язку з ними, а які із них виконали лише функцію умов, що їм сприяли.
Використання правил встановлення необхідного причинного зв`язку, які покладено в основу практичного застосування теорії необхідного спричинення, дозволяє встановити, що в процесі послідовного розвитку протиправної дії в часі суспільно небезпечний наслідок із необхідністю походить від конкретного діяння, вчиненого особою, а не є щодо нього випадковістю. Діяння повинно породжувати наслідки як результат негативного, руйнівного впливу на об`єкт кримінально-правової охорони, коли діяння є головною і визначальною умовою настання суспільно небезпечного наслідку. Це правило, в тих ситуаціях, коли в розвиток причинного ряду втілюються дії інших осіб, що, відповідно, обумовлює необхідність наступної юридичної оцінки декількох чинників, які певною мірою впливають на настання передбачених законом наслідків, є ключем до розв`язання питання про наявність (відсутність) підстави кримінальної відповідальності конкретної особи. Порушення водієм вимог ПДР, яке є головною умовою заподіяння суспільно небезпечних наслідків і перебуває з ними в необхідному причинному зв`язку, свідчить про наявність у діях цього водія складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідною частиною ст. 286 КК.
Пунктом 10.1 ПДР передбаченого, що перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.
Положення цього пункту ПДР передбачають повну відповідальність водія, який починає рух, перестроювання або змінює напрямок, за безпеку дорожнього руху від початку й до закінчення маневру, при цьому не слід розраховувати на дії інших водіїв щодо попередження можливих наслідків у результаті виникнення небезпечних ситуацій.
Водночас згідно з п. 1.4 ПДР кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.
Пунктом 10.4 ПДР визначено, що:
- перед поворотом праворуч та ліворуч, у тому числі в напрямку головної дороги, або розворотом водій повинен завчасно зайняти відповідне крайнє положення на проїзній частині, призначеній для руху в цьому напрямку;
- водій, що виконує поворот ліворуч або розворот поза перехрестям з відповідного крайнього положення на проїзній частині даного напрямку, повинен дати дорогу зустрічним транспортним засобам, а при виконанні цих маневрів не з крайнього лівого положення на проїзній частині - і попутним транспортним засобам. Водій, що виконує поворот ліворуч, повинен дати дорогу попутним транспортним засобам, які рухаються попереду нього і виконують розворот.
Відповідно до п. 4 постанови Верховного Суду України від 20 листопада 2014 року у справі № 5-18 кс 14 у випадку виникнення ДТП за участю декількох водіїв наявність чи відсутність в їхніх діях складу злочину, передбаченого відповідними частинами ст. 286 КК, потребує встановлення причинного зв`язку між діянням (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, тобто з`ясування ступеня участі (внеску) кожного з них у спричиненні злочинного наслідку. Для правильного застосування норми закону про кримінальну відповідальність у таких випадках особливого значення набуває дослідження характеру та черговості порушень, які вчинив кожен із водіїв.
Так, спростовуючи наведені вище доводи апеляційної скарги  ОСОБА_6 (зі змінами та доповненнями) щодо невинуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, суд апеляційної інстанції зазначив, що:
- з аналізу обставин ДТП, зафіксованих у протоколі огляду місця події від 29 грудня 2021 року зі схемою ДТП, фототаблицею і технічним носієм інформації, вбачається, що на 354 км автодороги М-03 «Київ - Харків - Довжанський» у напрямку м. Харкова водій сідлового тягача Volvo ( ОСОБА_6 ), здійснюючи розворот у напрямку м. Полтави, не переконався в безпеці виконання свого маневру, не дав дороги автомобілю Skoda, виїхав на його смугу для руху, де вчинив із ним зіткнення. Водій автомобіля Skoda ( ОСОБА_9 ) рухався у крайній правій смузі руху в напрямку м. Полтави. На момент ДТП сідловий тягач Volvo перебував у стадії виконуваного ним маневру, тобто не закінчив його. Місце ж зіткнення цих транспортних засобів знаходиться в межах правої крайньої смуги руху (в якій керував автомобілем ОСОБА_9 ), а саме ближче до її крайнього правого краю, та наступної за нею праворуч ділянки дороги, призначеної для виконання розвороту, що підтверджувалося даними висновку інженерно-транспортної експертизи від 09 березня 2022 року № СЕ-19/117-22/1317-ІТ;
- потерпіла ОСОБА_10 і свідок ОСОБА_9 підтвердили те, що ОСОБА_6 , керуючи сідловим тягачем Volvo, здійснюючи маневр розвороту, створив ОСОБА_9 перешкоду для руху на проїзній частині, та навіть шляхом застосування ОСОБА_9 екстреного гальмування не вдалося уникнути зіткнення.
При цьому, суд апеляційної інстанції зазначив, що наведені вище докази об`єктивно підтверджуються даними висновку інженерно-транспортної експертизи від 22 червня 2022 року № СЕ-19/117-22/7410-ІТ, згідно з яким у цій дорожній обстановці дії водія сідлового тягача Volvo ОСОБА_6 не відповідали пунктам 10.1, 10.4 ПДР та ці порушення з технічної точки зору перебувають в причинному зв`язку з виникненням ДТП. Обвинувачений мав технічну можливість уникнути зіткнення шляхом виконання зазначених вище приписів ПДР, для чого в нього не було будь-яких перешкод технічного характеру. Разом з тим, у діях водія автомобіля Skoda ОСОБА_9 відсутні будь-які невідповідності вимогам ПДР, які би з технічної точки зору знаходилися в причинному зв`язку з виникненням ДТП, він не мав технічної можливості уникнути зіткнення з моменту виникнення небезпеки для свого руху (виходячи з обставин, зазначених як ОСОБА_9 , так і ОСОБА_6 ).
Крім того, суд апеляційної інстанції зауважив, що у висновку судової інженерно-транспортної експертизи від 18 серпня 2022 року № СЕ-19/117-22/11264-ІТ також підтверджено те, що:
- у діях ОСОБА_6 наявні невідповідності до положень пунктів 10.1, 10.4 ПДР, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням ДТП. Обвинувачений мав технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем Skoda шляхом виконання цих вимог ПДР (виходячи з обставин, відтворених як ОСОБА_9 , так і ОСОБА_6 );
- на підставі повідомлених ОСОБА_9 обставин констатовано, що в його діях відсутні будь-які невідповідності, які би з технічної точки зору знаходились у причинному зв`язку з виникненням ДТП, він не мав технічної можливості зупинити керований ним автомобіль до лінії руху сідлового тягача Volvo шляхом застосування екстреного гальмування;
- виходячи із наведених ОСОБА_6 обставин, у варіанті № 1, а саме за умови, що час наростання сповільнення автомобіля Skoda (t3) становить 0,10 с, а сповільнення цього транспортного засобу (J) - 2.0 м/с2, то за таких обставин у діях ОСОБА_9 теж не встановлено будь-яких невідповідностей, які би з технічної точки зору знаходились у причинному зв`язку з виникненням ДТП. Він не мав технічної можливості зупинити керований ним автомобіль до лінії руху сідлового тягача Volvo шляхом застосування екстреного гальмування. У варіанті № 2, виходячи із зазначених обвинуваченим обставин, за умови, що час наростання сповільнення автомобіля Skoda (t3), становить 0,10 с, а сповільнення названого транспортного засобу (J) - 3.9 м/с2, у діях водія ОСОБА_9 вбачаються невідповідності вимогам п. 12.3 ПДР, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням ДТП, він мав технічну можливість зупинити керований ним автомобіль до лінії руху сідлового тягача Volvo шляхом виконання цих положень ПДР. Для подолання відстані 325 м за 5,4 с (наведена ОСОБА_6 обставина ДТП) автомобіль Skoda повинен рухатися зі швидкістю 216,67 км/год.
Аналізуючи вказаний вище висновок експертизи від 18 серпня 2022 року № СЕ-19/117-22/11264-ІТ, суд апеляційної інстанції зауважив, що:
- експертом були зроблені розрахунки як відповідно до відтворених ОСОБА_9 обставин (під час гальмування керованого ним автомобіля з часовим навантаженням на дорожньому покритті, вкритому ожеледдю), так і виходячи із зазначених ОСОБА_6 обставин (під час гальмування згаданого транспортного засобу із часовим навантаженням на мокрому зі снігом дорожньому покритті);
- потерпіла ОСОБА_10 підтвердила те, що, коли вона намагалася вийти з автомобіля після ДТП, дорожнє покриття було слизьким. Як зазначив суд апеляційної інстанції, ці її показання підтвердив і свідок ОСОБА_9 . Із зафіксованих у фототаблиці до протоколу огляду місця події від 29 грудня 2021 року обставин ДТП також убачається наявність на проїзній частині в місці ДТП ожеледі.
При цьому суд апеляційної інстанції наголосив, що зазначені вище докази підтверджені повідомленням Полтавського обласного центру з гідрометеорології від 08 лютого 2022 року № 9916-1-145/9916-03 про те, що за даними метеорологічних спостережень із метеостанції «Полтава», яка розташована найближче до 354 км автодороги М-03 «Київ - Харків - Довжанський» (місце ДТП), зокрема, були слабкі опади у вигляді снігових зерен і мряки, ожеледь із діаметром відкладень 4 мм, температура повітря 5-7 градусів морозу.
За таких обставин суд апеляційної інстанції вважав, що наведена вище сукупність доказів свідчить про те, що в місці ДТП дорожнє покриття було вкрите ожеледдю, що, на думку цього суду, спростовує доводи ОСОБА_6 про протилежне.
Отже, як зазначив суд апеляційної інстанції, ураховуючи наявність ожеледі, за змістом висновку експертизи від 18 серпня 2022 року № СЕ-19/117-22/11264-ІТ в діях ОСОБА_9 відсутні будь-які невідповідності, які би з технічної точки зору знаходились у причинному зв`язку з виникненням ДТП, він не мав технічної можливості зупинити керований ним автомобіль до лінії руху сідлового тягача Volvo шляхом застосування екстреного гальмування, оскільки наведений у висновку варіант розвитку подій, за версією подій обвинуваченого, ґрунтується на вихідних даних щодо стану дорожнього покриття, які повною мірою не відповідають дійсності.
Водночас суд апеляційної інстанції вважав посилання ОСОБА_6 на те, що саме на тому кілометрі автодороги, де відбулося зіткнення, метеонагляд не здійснювався, такими, що не впливають на встановлені вище обставини, оскільки у вказаному вище повідомленні Полтавського обласного центру з гідрометеорології було враховано дані метеорологічних спостережень із метеостанції «Полтава», розташованої найближче до місця ДТП, і такі дані, крім того, підтверджувалися зафіксованими на фототаблиці до протоколу огляду місця ДТП обставинами, відповідними їм показаннями потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_9 , показання яких, як вказав цей суд, у повному обсязі відповідали іншим доказам у справі не тільки в цій, а й в іншій частині.
При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що:
- ОСОБА_6 в ході двох експертних досліджень кожного разу зазначав різний час руху його автомобіля з моменту виникнення небезпеки для руху для водія автомобіля Skoda до моменту зіткнення, а саме, за його версією, під час експертизи № СЕ-19/117-22/7410-ІТ від 22 червня 2022 року цей час становив 5 с, а під час експертизи № СЕ-19/117-22/11264-ІТ від 18 серпня 2022 року - 5,4 с;
- як засвідчує аналіз здійснених експертом у ході надання висновку від 18 серпня 2022 року № СЕ-19/117-22/11264-ІТ розрахунків, відповідно до наведених ОСОБА_6 обставин для проведення експертизи, у варіанті № 2 транспортний засіб, яким керував ОСОБА_9 , - автомобіль Skoda, 2008 року випуску, з конфігурацією кузова хетчбек й об`ємом двигуна 1,39 м3, мав би рухатися зі швидкістю 216,67 км/год, однак зі змісту даних протоколу огляду ресурсу щодо технічних характеристик транспортного засобу від 30 серпня 2022 року та загальнодоступних джерел інформації висновується, що максимальна швидкість автомобіля «Skoda Fabia» з характеристиками, аналогічними тим, які притаманні керованому ОСОБА_9 автомобілю, становить 174 км/год, при цьому потерпіла ОСОБА_10 підтвердила те, що ОСОБА_9 керував автомобілем Skoda (у салоні якого перебували його дружина та малолітня дитина) з дотриманням швидкісного режиму, що узгоджується з викладеним вище висновком.
Отже, суд апеляційної інстанції вважав, що, з огляду на зазначене вище в сукупності, наведений у висновку судової інженерно-транспортної експертизи від 18 серпня 2022 року № СЕ-19/117-22/11264-ІТ варіант розвитку подій за № 2 позбавлений підстав.
Водночас, що стосується посилання сторони захисту на висновок судової автотехнічної експертизи від 16 жовтня 2022 року № 155, згідно з яким ОСОБА_9 мав можливість попередити зіткнення та його дії не відповідали пунктам 2.3.6, 12.3 ПДР, зокрема порушення п. 12.3 ПДР має причинний зв`язок з виникненням ДТП, то суд апеляційної інстанції вважав цей висновок таким, що ґрунтується на вихідних даних, які не відповідають обставинам провадження, оскільки, як зазначив цей суд, експерт виходив із мокрого стану дорожнього покриття, а не з дійних обставин ДТП, а саме того, що дорожнє покриття було вкрите ожеледдю, що й призвело до помилкового висновку в цій частині. 
Водночас суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що стороною захисту в аспекті вихідних даних викладено безальтернативну версію обвинуваченого про стан дорожнього покриття (без повідомлених ОСОБА_9 обставин), надано копії лише частини матеріалів провадження, оскільки предметом дослідження експерта не було вказане вище повідомлення Полтавського обласного центру з гідрометеорології щодо погодних умов на момент ДТП.
За таких обставин суд апеляційної інстанції критично оцінив висновок експертизи від 16 жовтня 2022 року № 155 та висновок від 18 серпня 2022 року № СЕ-19/117-22/11264-ІТ в частині варіанту розвитку подій за № 2. 
Разом з тим суд апеляційної інстанції констатував, що:
- як висновок експертизи від 16 жовтня 2022 року № 155, на який посилається сторона захисту, так і висновок від 18 серпня 2022 року № СЕ-19/117-22/11264-ІТ, в тому числі в частині варіанту розвитку подій за № 2 за версією обвинуваченого, чітко встановлюють те, що дії ОСОБА_6 не відповідали вимогам пунктів 10.1, 10.4 ПДР та їх невідповідність з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням ДТП; 
- обвинувачений мав технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем Skoda, а існування вказаних вище обставин вже саме собою є достатньою підставою для висновку про наявність у діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК.
Крім того, суд апеляційної інстанції послався на те, що в будь-якому випадку переконання в безпечності свого маневру, своєчасна відмова від виконання розвороту та надання переваги в русі зустрічному транспортному засобу, що повинен був зробити ОСОБА_6 , незалежно від його чи ОСОБА_9 швидкісного режиму, виключали можливість зіткнення, а характер допущених обвинуваченим порушень вимог ПДР вказує на те, що вони були головною і єдиною умовою виникнення ДТП, натомість, як видно з наведеної вище сукупності доказів, у цій дорожній ситуації ОСОБА_9 був позбавлений можливості передбачити і прорахувати: пришвидшить, зупиниться чи змінить рух маневруючий автомобіль, та, оцінивши дорожню обстановку, застосував вимушений і необхідний варіант дій водія шляхом екстреного гальмування.
При цьому, з огляду на викладене вище, посилання ОСОБА_6 на те, що подія не залежала від його волі через тимчасову зупинку двигуна в процесі виконання ним маневру, суд апеляційної інстанції вважав безпідставними й такими, що не належать до обставин непереборної сили й не впливають винуватість ОСОБА_6 у вчиненні ДТП, оскільки він ще до виконання маневру розвороту міг і повинен був виконати вимоги пунктів 10.1, 10.4 ПДР, передбачити наслідки, які настали в результаті недотримання ним цих приписів ПДР. 
При цьому суд апеляційної інстанції наголосив, що відповідно до п. 2.3 ПДР на водія для забезпечення безпеки дорожнього руху покладено обов`язок і відповідальність за забезпечення технічної справності стану й комплектності керованого ним транспортного засобу.
Крім того, суд апеляційної інстанції зауважив, що усупереч доводам сторони захисту протокол огляду місця ДТП і додатки до нього, в тому числі й фототаблиця, є невід`ємними даними, отриманими за результатами проведення однієї слідчої дії, у зв`язку із чим наявність зафіксованих у них обставин має здійснюватися комплексно, а втім у протоколі огляду місця події слідчим було констатовано відсутність явних слідів протектора саме від автомобілів - учасників ДТП, у той час як на фототаблиці міститься слід шин, який за своєю траєкторією не пов`язаний із вчиненою обвинуваченим ДТП, що спростовує його аргументи в означеній частині.
Визнав суд апеляційної інстанції необґрунтованими і твердження апелянта про те, що протокол проведеного з ним слідчого експерименту та похідні від нього висновки експертиз є неналежними й недопустимими доказами, адже в ході цієї слідчої дії не було залучено сідлового тягача Volvo чи інший автомобіль із аналогічними характеристиками для забезпечення ОСОБА_18 можливості належного відтворення обставин зіткнення.
Зокрема, суд апеляційної інстанції зазначив, що:
- зі змісту протоколу слідчого експерименту від 05 серпня 2022 року з додатками убачається, що ОСОБА_6 в ході цієї слідчої дії на місці злочину детально й наглядно продемонстрував обставини, за яких, на його думку, мало місце ДТП, виклавши власну точку зору стосовно зіткнення автомобілів;
- відтворення ОСОБА_6 обставин ДТП здійснювалося ним у тому числі під час керування залученими для проведення слідчого експерименту сідловим тягачем із напівпричепом, аналогічними тим, якими він керував на момент вчинення злочину;
- всі учасники слідчого експерименту, зокрема й ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_8 , не мали жодних зауважень щодо залученого транспортного засобу для проведення вказаної слідчої дії, факт чого вони засвідчили своїми підписами в протоколі слідчого експерименту. 
Наведені вище висновки судів попередніх інстанцій, на переконання колегії суддів, є належним чином обґрунтованими та вмотивованими.
Верховний Суд ураховує усталену практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами попередніх інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
ЄСПЛ указав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, § 58).
З огляду на зазначені вище висновки судів першої та апеляційної інстанцій, доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 щодо невинуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, (які в цілому є аналогічними з доводами його апеляційної скарги зі змінами та доповненнями), не свідчать про наявність таких порушень, які перешкодили судам попередніх інстанцій ухвалити законні та обґрунтовані рішення. 
При цьому колегія суддів наголошує, що ч. 1 ст. 337 КПК передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
Однак, посилаючись, серед іншого, на стан дорожнього покриття, а саме те, що воно було мокре, а не вкрите ожеледицею, що, на думку засудженого ОСОБА_6 , свідчить про його невинуватість у вчиненні ДТП, оскільки за таких обставин вона сталася з вини водія автомобіля Skoda, останній не зазначає, яким чином наведені ним обставини перешкодили судам попередніх інстанцій провести судовий розгляд у межах пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення, з огляду на:
- положення ч. 1 ст. 337 КПК; 
- відсутність відомостей про притягнення водія автомобіля Skoda до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК; 
- вказану вище постанову Верховного Суду України від 20 листопада 2014 року у справі № 5-18 кс 14;
- наведені вище висновки суду апеляційної інстанції про те, що в будь-якому випадку переконання в безпечності свого маневру, своєчасна відмова від виконання розвороту та надання переваги в русі зустрічному транспортному засобу, що повинен був зробити ОСОБА_6 , незалежно від його чи водія автомобіля Skoda швидкісного режиму, виключали можливість зіткнення, а характер допущених ОСОБА_6 порушень вимог ПДР вказував на те, що вони були головною і єдиною умовою виникнення ДТП, натомість у цій дорожній ситуації водій автомобіля Skoda був позбавлений можливості передбачити та прорахувати: пришвидшить, зупиниться чи змінить рух маневруючий автомобіль, та, оцінивши дорожню обстановку, застосував вимушений і необхідний варіант дій водія -екстрене гальмування. 
Водночас з огляду на пояснення сторони захисту в суді касаційної інстанції про те, що за її ініціативою було проведено експертне дослідження, за результатами якого встановлено обопільну вину обох учасників ДТП, і з урахуванням положень ч. 1 ст. 337 КПК, відсутні підстави для висновку, що доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 в цій частині спростовують законність та обґрунтованість рішень судів попередніх інстанцій щодо доведеності його винуватості за обставин, зазначених у вироку суду першої інстанції. 
При цьому колегія суддів зауважує, що ступінь вини кожного з учасників ДТП в порядку, передбаченому законом, може бути врахований місцевим судом під час вирішення цивільного позову.
Отже, на переконання колегії суддів, відсутні підстави для задоволення касаційної скарги засудженого в цій частині. 
Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке. 
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 наводить доводи про те, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою, що слідчі дії, зафіксовані у протоколі огляду місця події від 29 грудня 2021 року, здійснені з грубим порушенням положень КПК, у зв`язку із чим вказаний протокол є недопустимим доказом, оскільки він не був присутній під час цієї слідчої дії, адже в той час проходив освідування на стан сп`яніння за 20 км від місця ДТП, при цьому після повернення на вимогу слідчого поставив свій підпис у протоколі та на схемі до нього.
Як убачається з матеріалів провадження, предметом перегляду суду апеляційної інстанції були доводи апеляційної скарги (зі змінами та доповненням) ОСОБА_6 щодо недопустимості протоколу огляду місця ДТП від 29 грудня 2021 року з посиланням на те, що він не був присутнім під час огляду місця події, оскільки в цей час проходив огляд на стан алкогольного сп`яніння. 
Зокрема, суд апеляційної інстанції зазначив, що:
- з протоколу огляду місця ДТП від 29 грудня 2021 року з додатками встановлено, що названа слідча дія здійснювалася за участю, зокрема, двох понятих та ОСОБА_6 , в ході якої останній у тому числі надавав дозвіл на проникнення до керованого ним транспортного засобу;
- складений за результатами огляду місця ДТП протокол засвідчений підписами, в тому числі двох понятих і ОСОБА_6 , без будь-яких доповнень і зауважень щодо порядку, процедури та правильності відображених у ньому даних, при цьому ОСОБА_6 також здійснив і власноручний запис щодо відсутності згаданих вище доповнень та зауважень;
- відповідно до п. 8 розд. І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним наказом МВС України та МОЗ України від 09 листопада 2015 року № 1452/735 (далі - Інструкція), в разі вчинення ДТП, унаслідок якої є особи, що загинули або травмовані, проведення огляду на стан сп`яніння учасників цієї пригоди є обов`язковим у закладі охорони здоров`я;
- сама собою фактична відсутність ОСОБА_6 протягом певного часу на первинному етапі огляду місця ДТП, пов`язана з необхідністю виконання вказаних вимог Інструкції, не є підставою для визнання слідчої дії незаконною, а її результатів - недопустимим доказом.
При цьому суд апеляційної інстанції наголосив, що матеріали кримінального провадження не містять будь-яких даних про те, що ОСОБА_6 не був допущений до огляду місця ДТП, а навпаки, зміст протоколу огляду місця ДТП підтверджує його участь у слідчій дії та згоду з порядком її проведення.
Такі висновки суду апеляційної інстанції є обґрунтованими і вмотивованими, у зв`язку із чим колегія суддів не вважає слушними доводи касаційної скарги засудженого в цій частині.
У касаційній скарзі засуджений вказує, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання захисника про допит як свідків присутніх у ході огляду місця ДТП понятих, при цьому зазначене було вказано і в апеляційній скарзі, однак суд апеляційної інстанції це питання не досліджував.
Як убачається з матеріалів провадження та звукозаписів судових засідань місцевого суду, зазначене клопотання сторони захисту було предметом розгляду цього суду.
Разом з тим, спростовуючи доводи апеляційної скарги (зі змінами та доповненнями) ОСОБА_6 щодо необґрунтованої відмови місцевого суду в задоволенні такого клопотання, суд апеляційної інстанції зазначив, що: 
- виходячи з установлених у ході судового розгляду даних, у тому числі обставин, повідомлених стороною захисту, відсутні обставини, які би свідчили про те, що поняті, залучені до огляду місця ДТП, могли повідомити суду невідомі або інші відомості, які мали би значення для встановлення обставин учиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, збирання доказів та які неможливо було би повно й об`єктивно встановити з наявного у справі доказового матеріалу;
- стороною захисту не наведено належних обґрунтувань для здійснення допиту понятих з урахуванням конкретних обставин цього кримінального провадження.
Тож доводи касаційної скарги засудженого в цій частині, на переконання Верховного Суду, з огляду на зазначені вище висновки, наведені в ухвалі суду апеляційної інстанції, не свідчать про наявність таких порушень, які б давали підстави для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень.
Що стосується доводів касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 , які стосуються того, що: 
- суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про призначення експертизи технічного стану транспортного засобу, а суд апеляційної інстанції залишив аналогічне клопотання без розгляду; 
- суди попередніх інстанцій безпідставно відмовили в задоволенні клопотання захисника про призначення комп`ютерно-технічної експертизи флешкарти, 
колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке. 
Положеннями кримінального процесуального закону визначено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом (ч. 1 ст. 22 КПК). Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 22 КПК). Захист здійснюється підозрюваним або обвинуваченим, його захисником або законним представником (ч. 5 ст. 22 КПК). Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч. 6 ст. 22 КПК).
Частиною 1 ст. 242 КПК встановлено, що експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, яких залучають сторони кримінального провадження або слідчий суддя за клопотанням сторони захисту у випадках та порядку, передбачених ст. 244 цього Кодексу, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання. Не допускається проведення експертизи для з`ясування питань права.
Положеннями ч. 1 ст. 243 КПК визначено, що експерт залучається у разі наявності підстав для проведення експертизи за дорученням сторони кримінального провадження. Сторона захисту має право самостійно залучати експертів на договірних умовах для проведення експертизи, у тому числі обов`язкової.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 244 КПК передбачено, що сторона захисту має право звернутися до слідчого судді з клопотанням про проведення експертизи у разі, якщо для вирішення питань, що мають істотне значення для кримінального провадження, необхідне залучення експерта, проте сторона обвинувачення не залучила його або для вирішення залученим стороною обвинувачення експертом поставлені запитання, що не дозволяють дати повний та належний висновок з питань, для з`ясування яких необхідне проведення експертизи, або існують достатні підстави вважати, що залучений стороною обвинувачення експерт внаслідок відсутності у нього необхідних знань, упередженості чи з інших причин надасть або надав неповний чи неправильний висновок.
Згідно з ч. 1 ст. 332 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених ст. 242 цього Кодексу, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.
Відповідно до ч. 2 ст. 332 КПК суд має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам незалежно від наявності клопотання, якщо: суду надані кілька висновків експертів, які суперечать один одному, а допит експертів не дав змоги усунути виявлені суперечності; під час судового розгляду виникли підстави, передбачені ч. 2 ст. 509 цього Кодексу; існують достатні підстави вважати висновок експерта (експертів) необґрунтованим чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає інші обґрунтовані сумніви в його правильності.
Отже, з огляду на наведені вище положення КПК, вирішення питання про призначення повторної експертизи за клопотанням сторони захисту є дискреційними повноваженнями суду.
Як видно з матеріалів справи, у судовому засіданні суду першої інстанції захисник ОСОБА_8 , який діяв в інтересах ОСОБА_6 , заявив клопотання про призначення:
- комп`ютерно-технічної експертизи флешкарти;
- експертизи технічного стану автомобіля Volvo. 
Положеннями ч. 2 ст. 110 КПК встановлено, що судове рішення приймається у формі ухвали, постанови або вироку, які мають відповідати вимогам, передбаченим статтями 369, 371-374 цього Кодексу.
Частиною 3 ст. 371 КПК визначено, що у випадках, передбачених цим Кодексом, ухвала постановляється в нарадчій кімнаті складом суду, який здійснював судовий розгляд. 
Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 05 травня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання захисника про призначення експертиз у зв`язку з безпідставністю. 
Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції вказав, що під час досудового розслідування було проведено експертизу технічного стану автомобіля Volvo та комп`ютерно-технічну експертизу флешкарти, у судовому засіданні допитано експертів із цих питань.
Отже, місцевий суд вважав, що за таких обставин жодною зі сторін кримінального провадження не було надано доводів, які б давали підстави стверджувати, що висновки експертів за результатами згаданих експертиз є необґрунтованим чи такими, що суперечать іншим матеріалам справи або викликають інші обґрунтовані сумніви в їхній правильності.
Як убачається з матеріалів провадження, до апеляційної скарги (зі змінами та доповненнями) ОСОБА_6 долучив письмові клопотання про призначення комп`ютерно-технічної експертизи флешкарти та експертизи технічного стану автомобіля Volvo.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 10 лютого 2025 року відмовлено в задоволенні клопотань ОСОБА_6 .
Мотивуючи своє рішення суд апеляційної інстанції зазначив, що:
- у цьому кримінальному провадженні було проведено комп`ютерно-технічну експертизу, за результатами якої надано висновок від 26 вересня 2022 року № СЕ-19/117-22/12571-КТ про те, що на карті пам`яті, вилученій із відеореєстратора автомобіля ОСОБА_9 , у видаленому стані відеофайлів не виявлено;
- ініційовані стороною захисту експертні дослідження не віднесені КПК до обов`язкових видів експертиз, 
у зв`язку із чим не вбачав обставин, передбачених статтями 242, 332 КПК, які б вказували на доцільність призначення експертизи технічного стану транспортного засобу Volvo і комп`ютерно-технічної експертизи флешкарти (яка вже попередньо проведена в кримінальному провадженні), при цьому врахував, що наявний у матеріалах справи доказовий матеріал, як зазначив цей суд, містить відомості, необхідні для повного і належного з`ясування та встановлення обставин ДТП, вирішення питання щодо наявності чи відсутності в діях водіїв порушень вимог ПДР, які знаходились у причинному зв`язку з виникненням ДТП.
Водночас суд апеляційної інстанції зауважив, що тих порушень порядку проведення комп`ютерно-технічної експертизи, неповноти чи необґрунтованості висновку експерта від 26 вересня 2022 року № СЕ-19/117-22/12571-КТ, наявності обґрунтованих сумнівів у його правильності, що обумовлювали би необхідність і доцільність призначення ініційованої стороною захисту комп`ютерно-технічної експертизи, перевіркою матеріалів провадження не встановлено.
При цьому суд апеляційної інстанції зауважив, що доводи ОСОБА_6 зводяться до незгоди зі змістом доказів у справі, що само собою не є підставою для призначення ініційованих стороною захисту експертних досліджень.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що надаючи оцінку доводам апеляційної скарги ОСОБА_6 (зі змінами та доповненнями) щодо наявності фіксації обставин ДТП відеореєстратором в автомобілі ОСОБА_9 , суд апеляційної інстанції вказав про їх неспроможність, а також зазначив, що: 
- свідок ОСОБА_9 підтвердив те, що відеореєстратор у його автомобілі Skoda не працював ще з моменту купівлі ним вказаного транспортного засобу, при цьому цей реєстратор він не знімав, щоб інші водії його бачили та не порушували ПДР; 
- свідок ОСОБА_13 (попередній власник автомобіля Skoda) підтвердив показання свідка ОСОБА_9 у тому, що на час продажу ним ОСОБА_9 зазначеного вище автомобіля відеореєстратор у ньому не працював; 
- наведені вище показання об`єктивно узгоджуються з даними протоколу огляду від 03 січня 2022 року, в ході якого встановлено відсутність будь-яких файлів на носієві інформації, який було вилучено під час огляду місця ДТП з відеореєстратора автомобіля Skoda;
- допитаний як свідок слідчий ОСОБА_12 теж підтвердив те, що після його прибуття на місце ДТП ОСОБА_9 надав носій інформації (з відеореєстратора), він ( ОСОБА_12 ) оглянув його та констатував відсутність на ньому будь-яких відеофайлів;
- з показань свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 (поліцейських патрульної поліції) випливає те, що вони забезпечували схоронність місця ДТП та жодних файлів будь-кому не передавали; 
- висновком комп`ютерно-технічної експертизи від 26 вересня 2022 року № СЕ-19/117-22/12571-КТ підтверджено зазначену вище сукупність доказів у тому, що на карті пам`яті (вилученій з відеореєстратора автомобіля ОСОБА_9 ) навіть у видаленому стані відеофайлів не виявлено; 
- експерт ОСОБА_17 , яка надавала зазначений вище висновок, підтвердила й у судовому засіданні місцевого суду відсутність на вилученому з автомобіля ОСОБА_9 відеореєстраторі будь-яких файлів, у тому числі тих, які були би видалені.
Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зазначені вище докази спростовують доводи апелянта про наявність фіксації обставин ДТП із застосуванням реєстратора в автомобілі ОСОБА_9 .
Крім того, суд апеляційної інстанції в цій частині зауважив, що: 
- відповідно до змісту висновку експерта від 26 вересня 2022 року № СЕ-19/117-22/12571-КТ експерт перед проведенням експертизи встановив, що: об`єкт дослідження (карта пам`яті) надійшов в упакованому вигляді (у конверті із заклеєним клапаном), цілісність упакування не було порушено, а спосіб здійсненого упакування запобігав несанкціонованому доступу до об`єкта дослідження; кількість і перелік об`єкта, наданого на дослідження, відповідає кількості й переліку об`єкта, зазначеного в рішенні про призначення експертизи; 
- будь-яких даних, які би свідчили про підміну слідчим карти пам`яті, перевіркою матеріалів провадження не виявлено;
- відсутність будь-яких файлів на вилученому з відеореєстратора ОСОБА_9 носії інформації і те, що він не працював на момент ДТП, підтверджено сукупністю інших доказів у їх взаємозв`язку: показаннями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , протоколом огляду карти пам`яті від 03 січня 2022 року.
За таких обставин суд апеляційної інстанції вказав, що показання свідка ОСОБА_9 є послідовними та підтверджуються сукупністю викладених вище доказів (зокрема, висновками експертиз, доказами за результатами проведення слідчих дій, показаннями потерпілої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , експерта ОСОБА_17 ), у зв`язку з чим дійшов висновку про відсутність об`єктивних підстав не довіряти вказаним доказам, а також що місцевий суд правильно поклав їх в основу обвинувального вироку стосовно ОСОБА_6 . 
Такі висновки суду апеляційної інстанції колегія суддів вважає обґрунтованими та вмотивованими, а тому доводи касаційної скарги засудженого в цій частині є безпідставними. 
Водночас колегія суддів зауважує, що з огляду на наведені вище висновки суду апеляційної інстанції стосовно характеру допущених ОСОБА_6 порушень вимог ПДР, який вказував на те, що вони були головною і єдиною умовою виникнення ДТП, доводи касаційної скарги засудженого щодо непризначення експертизи технічного стану транспортного засобу комп`ютерно-технічної експертизи флешкарти в цілому не спростовують висновків судів попередніх інстанцій щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК. 
При цьому колегія суддів звертає увагу, що в разі підтвердження зазначених засудженим обставин, що, на його думку, свідчать про підміну флешкарти, за фактом чого, як зазначено у касаційній скарзі, на сьогодні здійснюється досудове розслідування, ОСОБА_6 , при наявності для цього обґрунтованих підстав, не позбавлений можливості подати заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. 
Що стосується доводів касаційної скарги засудженого про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів, поданого в порядку ч. 3 ст. 404 КПК, не навівши будь-яких мотивів свого рішення, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Однією з відмінних рис між порядком розгляду кримінального провадження судом першої та судом апеляційної інстанцій є те, що останній не повинен у кожному разі заново досліджувати встановлені у провадженні обставини.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, при наявності клопотання учасників судового провадження та за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Виходячи із засади безпосередності дослідження доказів, закріпленої в п. 16 ч. 1 ст. 7 та ст. 23 КПК, апеляційний суд не вправі давати доказам іншу оцінку, ніж та, яку надав суд першої інстанції, крім випадку, якщо докази, надані сторонами у кримінальному провадженні, були безпосередньо досліджено під час перегляду рішення в суді апеляційної інстанції.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду, ОСОБА_6 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою (зі змінами та доповненнями) і направив клопотання, в якому просив цей суд дослідити докази, які не були досліджені в суді першої інстанції (висновок експерта від 16 жовтня 2022 року № 155), а також повторно дослідити докази, досліджені місцевим судом з порушенням вимог КПК (перелік яких детально наведений у клопотанні). 
Водночас зі змісту аудіозапису судового засідання від 10 лютого 2025 року видно, що суд апеляційної інстанції, заслухавши позиції учасників провадження, порадившись на місці, частково задовольнив клопотання та безпосередньо дослідив висновок експерта від 16 жовтня 2022 року № 155. 
Обмежившись у рішенні аналізом решти доказів, безпосередньо досліджених і сприйнятих місцевим судом, суд апеляційної інстанції не порушив установленого законом порядку апеляційного розгляду, оскільки, з огляду на зазначене вище, не було встановлено підстав для їх повторного дослідження та іншої оцінки цим доказам, ніж та, яку їм дав суд першої інстанції, апеляційний суд не давав.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що, звертаючись з клопотанням у порядку ч. 3 ст. 404 КПК про повторне дослідження доказів, ОСОБА_6 , обмежившись лише загальним формулюванням, не навів обґрунтувань, у чому саме полягали порушення КПК під час дослідження вказаних ним доказів. 
Водночас колегія суддів наголошує, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).
Однак, посилаючись на вказані вище обставини, у касаційній скарзі засуджений також не наводить доводів про те, які саме положення ч. 3 ст. 404 КПК не було дотримано, та яким чином зазначене перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення, з огляду на сукупність доказів, яким судами попередніх інстанцій надана належна оцінка. 
За таких обставин Верховний Суд уважає, що наведені доводи засудженого в цій частині не свідчать про істотне порушення положень ч. 3 ст. 404 КПК.
Що стосується доводів касаційної скарги засудженого про те, що суд апеляційної інстанції проігнорував положення ст. 95 КПК щодо безпосередності дослідження доказів, оскільки в судовому засіданні водій автомобіля Skoda не вказав, на якій відстані від нього був автомобіль Volvo в момент початку маневру розвороту, однак цей суд взяв до уваги надані ним показання під час досудового розслідування (у ході слідчого експерименту), колегія суддів уважає за необхідне зазначити таке.
Згідно з ч. 1 ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
При цьому ч. 2 цієї статті передбачено, що процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного ст. 615 цього Кодексу.
Як вже було зазначене вище, переглядаючи вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_6 в порядку апеляційної процедури, суд апеляційної інстанції безпосередньо дослідив лише висновок експерта від 16 жовтня 2022 року № 155, водночас, залишаючи вирок суду першої інстанції без змін, погодився з наданою цим судом оцінкою доказам, в тому числі показанням водія автомобіля Skoda ОСОБА_9 , та протоколом слідчого експерименту за його участю, який з огляду на наведені вище положення ч. 2 ст. 84 КПК є документом.
За таких обставин, на переконання колегії суддів, відсутні підстави для висновку про порушення судом апеляційної інстанції положень ст. 95 КПК щодо безпосередності дослідження доказів, а також що цей суд взяв до уваги показання водія автомобіля Skoda, зафіксовані у протоколі слідчого експерименту, та який, відповідно до вказаних вище положень КПК, є самостійним доказом (документом), який і було враховано судами попередніх інстанцій. 
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 також посилається на те, що суд апеляційної інстанції, незважаючи на його незгоду, звільнив його від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності. 
Так, згідно з вимогами КК особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.
Передбачений ст. 49 КК строк давності притягнення особи до кримінальної відповідальності - це певний проміжок часу з дня вчинення особою інкримінованого кримінального правопорушення, яке зазначено в обвинувальному акті та встановлено судом, і до дня набрання вироком законної сили. Закінчення цього строку є підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: 1) 2 роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі; 2) 3 роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 2 років; 3) 5 років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у п. 2 цієї частини; 4) 10 років - у разі вчинення тяжкого злочину; 5) 15 років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.
Вчинене ОСОБА_6 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК, належить до числа нетяжких і передбачає найбільш суворе покарання у вигляді обмеження волі, а тому під час визначення строку давності притягнення особи до кримінальної відповідальності за цей злочин застосовуються положення п. 2 ч. 1 ст. 49 КК.
Згідно з приписами п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
При вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК суду необхідно з`ясувати наявність у неї згоди на таке звільнення, а за відсутності згоди суд може звільнити лише від покарання на підставі ч. 5 ст. 74 КК за умови доведеності її винуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення в суді.
За таких обставин суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, за відсутності згоди останнього щодо звільнення від кримінальної відповідальності, обґрунтовано звільнив його від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
Водночас, стверджуючи про те, що за таких обставин суд апеляційної інстанціїпорушив вимоги, викладені в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», засуджений ОСОБА_6 не звернув уваги не те, що він був звільнений судом апеляційної інстанції саме від призначеного покарання, а не від кримінальної відповідальності. 
При цьому, ураховуючи те, що суд апеляційної інстанції змінив вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 10травня 2023 року, звільнивши ОСОБА_6 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності, відсутні підстави для надання оцінки доводам касаційної скарги засудженого про те, що суд першої інстанції необґрунтовано призначив йому максимальне, з огляду на санкцію ч. 1 ст. 286 КК, покарання.
Таким чином, у ході касаційного розгляду колегією суддів суду касаційної інстанції встановлено, щосуд апеляційної інстанції, переглядаючи апеляційну скаргу (зі змінами та доповненнями) ОСОБА_6 , у цілому дав належну оцінку викладеним у ній доводам і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність залишення її без задоволення. До того ж тих істотних порушень процесуального закону, які б могли бути підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції, установлено не було.
Колегія суддів вважає, що ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
З урахуванням наведених вище обставин інші доводи касаційної скарги засудженого в цілому не спростовують законності, обґрунтованості та вмотивованості судових рішень судів попередніх інстанцій.
Оскільки закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, а тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, не встановлено, касаційну скаргу засудженого потрібно залишити без задоволення, авирок місцевого суду й ухвалу суду апеляційної інстанції - без зміни.

Керуючись статтями 369, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд 
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого  ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 10 травня 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 10 лютого 2025 року стосовно нього - без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3