ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
01.08.2025	Справа № 910/16166/19	

Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., за участю секретаря судового засідання Шмиги В.О. розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи №910/16166/19
За позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Суворова 13»
до Державного управління справами
та Державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Духновської Олесі Анатоліївни
та Державного підприємства «Держінвестконсалтинг»
третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача-1 - Державне підприємство «Укржитлосервіс»
третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача-1 - Фонд державного майна України
про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, усунення перешкод у користуванні майном

Представники учасників справи:
від позивача: Вербицький В.В.; Богдан С.В.; Северчук О.І.;
від відповідача-1: Любавська І.Р.;
від відповідача-2: не з`явився;
від відповідача-3: не з`явився;
від третіх осіб: не з`явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Суворова 13» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Державного управління справами (далі - відповідач 1), Державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Духновської Олесі Анатоліївни (далі - відповідач 2) та Державного підприємства «Держінвестконсалтинг» (далі - відповідач 3) про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, усунення перешкод у користуванні майном.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що державним реєстратором прийнято рішення та здійснено реєстрацію права власності держави в особі Державного управління справами на нежитлове приміщення № 148 (літера "А"), загальною площею 84,4 м2, яке є допоміжним та не може бути передане у державну власність в силу приписів частини другої статті 382 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), частини другої статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".
Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.09.2021, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2022, у задоволенні позову відмовлено повністю.
Постановою Верховного Суду від 17.08.2022 скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Суворова 13» задоволено частково, постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2022 та рішення Господарського суду міста Києва від 16.09.2021 у справі №910/16166/19 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
23.08.2022 до Господарського суду міста Києва надійшли матеріали справи №910/16166/19.
За результатами автоматизованого розподілу судової справи №910/16166/19 між суддями, справу передано на розгляд судді Васильченко Т.В., що відображено у витязі з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.08.2022.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.09.2022 прийнято справу №910/16166/19 до провадження, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, запропоновано учасникам справи надати додаткові пояснення у відповідності до приписів частини 5 статті 161 Господарського процесуального кодексу України щодо позовних вимог з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 17.08.2022 у справі №910/16166/19 та призначено підготовче засідання у справі.
25.10.2022 року через відділ діловодства суду від Державного управління справами надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач-1 проти позову заперечив та вказав, що спірне приміщення №148 (літера «А»), загальною площею 84,4 кв.м за адресою м. Київ, вул. Омеляновича-Павленка Михайла, буд. 13 є нежитловим приміщенням, адже у зазначеному приміщенні немає технічного обладнання, яке необхідне для експлуатації багатоповерхового будинку, а експлуатація багатоповерхового будинку за вказаною адресою здійснювалася та здійснюється без доступу до спірного приміщення, водночас саме ж приміщення є ізольованим та має окремий вхід і від самого початку проектувалося та будувалося як піонерський форпост та в часи Радянського Союзу використовувалося для організації спортивних та інших гуртків в рамках розвитку піонерського руху, що вкотре свідчить про те, що спірне приміщення не могло проектуватись як допоміжне. Поряд з тим, відповідач-1 з посиланням на принцип змагальності наголосив на тому, що позивачем не надано жодних доказів приналежності спірних приміщень до допоміжних, а наявні докази, зокрема, матеріали проектної документації та інвентарна справа вказують на те, що спірні приміщення є нежитловими.
30.11.2022 року до відділу діловодства суду надійшов запит Північного апеляційного господарського суду від 25.11.2022, у якому просить Господарський суд міста Києва направити матеріали справи №910/16166/19 до Північного апеляційного господарського суду у зв`язку з надходженням заяви про виправлення описки.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.12.2022 зупинено провадження у справі №910/16166/19 до повернення матеріалів даної справи до Господарського суду міста Києва з Північного апеляційного господарського суду.
За супровідним листом Північного апеляційного господарського суду №910/16166/19/09.1-04.1/666/23 від 09.02.2023 матеріали справи повернуті до Господарського суду міста Києва 14.02.2023 та передані на сектор судді з відділу автоматизованого документообігу суду, моніторингу виконання документів (канцелярія) 15.02.2023.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.03.2023 поновлено провадження по справі №910/16166/19 та призначено підготовче засідання на 11.04.2023.
Підготовче засідання призначене на 11.04.2023 не відбулося, у зв`язку з перебуванням судді у відпустці.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.04.2023 підготовче засідання у справі призначено на 20.04.2023.
У судовому засіданні 20.04.2023 суд, у відповідності до приписів статті 216 Господарського процесуального кодексу України, оголосив перерву до 16.05.2025.
У судовому засіданні 16.05.2023 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення підготовчого засідання у справі на 13.06.2023.
Водночас, у судовому засіданні 16.05.2023 року, Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Суворова 13» було подано і судом прийнято до розгляду заяву про долучення до справи доказів, а саме: робочі креслення 1970 року №380 (оригінал); робочі креслення 1970 року №394 (оригінал); лист від 11.04.2023 року; заяву ПАТ «Київпроект» від 06.09.2021; електронний лист від 06.09.2021; платіжні доручення про оплату.
Під час судового засідання 13.06.2023 року, Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Суворова 13» було подано клопотання про витребування доказів, в якому позивач просив суд витребувати у Державного архіву м. Києва копію проектної документації будинку за критеріями: назва об`єкту: Секція Е, багатоквартирний житловий будинок №4 по вул. Суворовській, квартал №5, м. Київ (згодом вул. Суворова 13, теперішня назва - вул. Омеляновича-Павленка 13); адреса: вул. Суворовська, буд. 4, м. Київ (згодом вул. Суворова 13, теперішня назва - вул. Омеляновича-Павленка 13); рік проектування: приблизно 1968.
У судовому засіданні 13.06.2023 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про зобов`язання Державного архіву міста Києва надати суду належним чином засвідчені копії проектної документації будинку за критерієм: назва об`єкту: Секція Е, багатоквартирний житловий будинок №4 по вул. Суворовській, квартал №5, м. Київ (згодом вул. Суворова 13, теперішня назва - вул. Омеляновича-Павленка 13); адреса: вул. Суворовська, буд. 4, м. Київ (згодом вул. Суворова 13, теперішня назва - вул. Омеляновича-Павленка 13); рік проектування: приблизно 1968 та оголошення перерви до 27.06.2023.
Відповідно до ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема, є верховенство права, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, гласність і відкритість судового процесу, змагальність сторін.
Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» визначає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Захищене статтею 6 Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) право на справедливий судовий розгляд передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх. Європейський суд з прав людини розглядає реалізацію принципу змагальності крізь призму забезпечення рівності прав учасників судового розгляду, тобто за цієї позиції сторони діють на одному рівні, під контролем відносно пасивного суду.
Звертаючись до усталеної практики Європейського суду з прав людини, слід зазначити, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 23.06.1993 у справі «Руіз-Матеос проти Іспанії»).
Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands, рішення від 27 жовтня 1993 р., серія A, N 274, с. 19, § 33 та Ankerl v. Switzerland, рішення від 23 жовтня 1996 р., Reports 1996-V, стор. 1567-68, § 38).
Одним із складників справедливого судового розгляду в розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції є право на змагальне провадження; кожна сторона, в принципі, має отримати нагоду не лише бути поінформованою про будь-які докази, які потрібні для того, щоб виграти справу, але також має знати про всі докази чи подання, які представлені або зроблені в цілях впливу на думку суду, і коментувати їх та вимагати рівності щодо подання своїх доказів.
Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає пункт 1 статті 6 Конвенції.
Аналогічна правова позиція викладена у поставі Верховного Суду від 26.05.2021 у справі №912/2007/18.
Враховуючи вищевикладене, керуючись принципами господарського судочинства з урахуванням конвенційного права кожного на справедливий судовий розгляд, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання позивача та зобов`язання Державного архіву міста Києва надати суду належним чином засвідчені копії проектної документації будинку за наведеними критеріями.
У судовому засіданні 27.06.2023 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про повторне зобов`язання Державного архіву міста Києва надати суду належним чином засвідчені копії проектної документації будинку за критерієм: назва об`єкту: Секція Е, багатоквартирний житловий будинок №4 по вул. Суворовській, квартал №5, м. Київ (згодом вул. Суворова 13, теперішня назва - вул. Омеляновича-Павленка 13); адреса: вул. Суворовська, буд. 4, м. Київ (згодом вул. Суворова 13, теперішня назва - вул. Омеляновича-Павленка 13); рік проектування: приблизно 1968 та відкладення підготовчого засідання у справі.
04.07.2023 року через відділ діловодства суду від Державного архіву міста Києва надійшов лист №068/07-21/1184 від 21.06.2023, в якому архів повідомив, що у переглянутому «Покажчику документів за 1946-1985 рр.» фонду № P-6 «Головне архітектурно-планувальне управління виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів» та «Алфавітному покажчику актів введення в експлуатацію будівель та споруд за 1970, 1976-1996 рр.» фонду № P-1316 «Управління капітального будівництва Київської міської державної адміністрації», відомостей про будинок, розташований за адресою: м. Київ, вул. Суворовська, буд. 4, вул. Суворова, 13, не виявлено.
20.07.2023 року до відділу діловодства суду від Державного архіву міста Києва надійшов лист №068/07-21/1318 від 06.07.2023, який за своїм змістом та суттю є аналогічний тому, що надійшов до суду 04.07.2023.
З огляду на перебування судді Васильченко Т.В. 29.08.2023 у відпустці, ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.08.2023 підготовче засідання у справі перепризначено на 03.10.2023.
03.10.2023 року у судовому засіданні представником позивача подано заяву із запропонованими питаннями, роз`яснення яких, на його думку, потребують висновку експерта. Запропонований перелік питань обґрунтований тим, що повертаючи дану справу на новий розгляд Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду у постанові від 17.08.2022 року вказав на необхідність визначення за запроектованим функціональним призначенням "правового статусу спірного приміщення у багатоквартирному будинку та встановити чи належить спірне приміщення до числа допоміжних, чи воно було нежитловим приміщенням в структурі житлового будинку".
03.10.2023 року у судовому засіданні представником відповідача-1 подано заяву із запропонованими питаннями, роз`яснення яких, на його думку, потребують висновку експерта, з метою повного, об`єктивного розгляду справи у розумінні завдань господарського судочинства. При цьому, проведення будівельно-технічної експертизи просив доручити Науково-дослідному центру судової експертизи у сфері інформаційних технологій та інтелектуальної власності Міністерства юстиції України.
У судовому засіданні 03.10.2023 оголошено перерву до 12.10.2023.
12.10.2023 у судовому засіданні представником позивача подано уточнену заяву із запропонованими питаннями, роз`яснення яких, на його думку, потребують висновку експерта та проведення експертизи просить доручити Київському відділенню Національного наукового центру "Інститут судових експертиз ім. Засл. Проф.. М.С. Бакаріуса".
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.10.2023 року призначено у справі №910/16166/19 судову експертизу, проведення якої доручено Відділенню-бюро у м. Києві Національного наукового центру "Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса" Міністерства юстиції України, на вирішення судових експертів поставлено питання: «Яким був правовий статус приміщення, яке зареєстровано 20.06.2019 року як нежитлове приміщення №1-8 групи приміщень №148 (літера "А"), загальною площею 84,4 кв. м., що розташоване у другому під`їзді першого поверху будови літери "А" секції "Е" у багатоквартирному будинку за адресою: м. Київ, вул. Михайла Омеляновича-Павленка, буд. 13, (нежитлове чи допоміжне) за запроектованим його функціональним призначенням?», у зв`язку з чим зупинено провадження у справі на час проведення експертизи.
22.03.2024 року через відділ діловодства суду від Київського відділення Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» надійшла заява про погодження строку для проведення судової експертизи, призначеної ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.10.2023, у строк понад 90 днів.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.04.2024 поновлено провадження по справі №910/16166/19.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.04.2024 погоджено термін проведення судової експертизи у даній справі призначеної відповідно до ухвали Господарського суду міста Києва від 12.10.2023, проведення якої доручено Відділенню-бюро у м. Києві Національного наукового центру "Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса", що перевищує 90 календарних днів та зупинено провадження у справі.
05.08.2024 року через відділ діловодства суду надійшов висновок експерта від 30.07.2024 року №3770 у справі №910/16166/19 разом із матеріалами справи.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.08.2024 поновлено провадження по справі №910/16166/19 та призначено підготовче засідання у справі на 19.09.2024, встановлено сторонам строк для подання пояснень по справі з урахуванням висновку експерта.
19.09.2024 року у судовому засіданні представником позивача подано клопотання про виклик експерта та залучення спеціаліста, у якому позивач просив суд викликати судового експерта Відділення-бюро у м. Києві Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріус» Міністерства юстиції України Солодухіну С.М. для надання усних пояснень щодо висновку №3730 від 30.07.2024 та викликати автора проекту спірного будинку Жежеріна В.Б. у якості спеціаліста під час дослідження висновку.
У судовому засіданні 19.09.2023 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення підготовчого засідання у справі на 10.10.2024.
07.10.2024 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Державного управління справами надійшли заперечення на клопотання (заяву) позивача про виклик експерта та залучення спеціаліста, оскільки подане клопотання не містить належних обґрунтувань та питань до судового експерта, на які представник позивача хоче отримати відповіді (усні пояснення), у той же час позивачем і не уточнено який саме вид консультації буде надавати запрошуваний спеціаліст, тим більш, що письмовий документ цього спеціаліста уже наявний в матеріалах справи та стосується саме тих питань які озвучені в клопотанні.
Підготовче засідання, призначене на 10.10.2024, не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Васильченко Т.В. на лікарняному.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.10.2024 призначено підготовче засідання у справі на 14.11.2024.
У судовому засіданні 14.11.2024 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відмову у задоволенні клопотань про виклик експерта та залучення спеціаліста, при цьому виходячи з того, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи для розгляду по суті.
Згідно частини 4 статті 69 Господарського процесуального кодексу України експерт зобов`язаний з`явитися до суду за його викликом та роз`яснити свій висновок і відповісти на питання суду та учасників справи. За відсутності заперечень учасників справи експерт може брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Частина 5 статті 98 Господарського процесуального кодексу України, визначає, що суд має право за заявою учасників справи або з власної ініціативи викликати експерта для надання усних пояснень щодо його висновку.
З аналізу положення вищенаведеної норми вбачається, що суд наділений саме правом, а не обов`язком за заявою учасників справи викликати експерта для надання усних пояснень щодо його висновку, а тому реалізація його права напряму залежить від фактичних обставин справи та суперечностей, що можуть зумовлювати необхідність отримання від експерта додаткових пояснень щодо складеного висновку.
Позивач, подаючи до суду клопотання про виклик судового експерта Відділення-бюро у м. Києві Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріус» Міністерства юстиції України Солодухіну С.М. для надання усних пояснень щодо висновку №3730 від 30.07.2024, зазначає про те, що експерт встановила факт перепланування приміщення, однак не встановила статус приміщення до такого перепланування, як і не надала визначення поняттю піонерського форпосту та приміщенням які могли облаштовуватися на його базі із переліком їх способу використання.
Однак, заявлене позивачем клопотання в частині виклику судового експерта є фактично намаганням встановити нові факти та/або обставини, що не були встановлені експертом під час проведення експертного дослідження на виконання ухвали Господарського суду міста Києва від 12.10.2023, задля штучного підсилення власної правової позиції, що є недопустимим у контексті дотримання засад господарського судочинства щодо змагальності сторін.
Інших доводів, як підстави для виклику судового експерта з метою отримання усних пояснень в контексті складеного висновку представник позивача не навів.
Щодо виклику автора проекту спірного будинку Жежеріна В.Б. у якості спеціаліста, суд зазначає, що відповідно до статті 71 Господарського процесуального кодексу України спеціалістом є особа, яка володіє спеціальними знаннями та навичками, необхідними для застосування технічних засобів, і призначена судом для надання консультацій та технічної допомоги під час вчинення процесуальних дій, пов`язаних із застосуванням таких технічних засобів (фотографування, складання схем, планів, креслень, відбору зразків для проведення експертизи тощо).
Спеціаліст зобов`язаний з`явитися до суду за його викликом, відповідати на поставлені судом питання, надавати консультації та роз`яснення, у разі потреби надавати суду іншу технічну допомогу. За відсутності заперечень учасників справи спеціаліст може брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Спеціаліст має право знати мету свого виклику до суду, відмовитися від участі у судовому процесі, якщо він не володіє відповідними знаннями та навичками, звертати увагу суду на характерні обставини чи особливості доказів, а також право на оплату виконаної роботи та на компенсацію витрат, пов`язаних з викликом до суду.
Водночас, за умовами частини 2 статті 71 процесуального Закону допомога та консультації спеціаліста не замінюють висновок експерта. 
Статтею 215 Господарського процесуального кодексу України визначено, що під час дослідження доказів суд може скористатися усними консультаціями або письмовими роз`ясненнями (висновками) спеціалістів. Спеціалісту можуть бути поставлені питання по суті наданих усних консультацій чи письмових роз`яснень. Першою ставить питання особа, за клопотанням якої залучено спеціаліста, та її представник, а потім інші учасники справи. Якщо спеціаліста залучено за клопотанням обох сторін або за ініціативою суду, першим ставить питання спеціалістові позивач і (або) його представник. Суд має право з`ясовувати суть відповіді спеціаліста на питання учасників справи, а також ставити питання спеціалісту після закінчення його опитування учасниками справи. Викладені письмово і підписані спеціалістом роз`яснення приєднуються до матеріалів справи.
Відтак, роз`яснення, висновки, консультації спеціаліста у господарському судочинстві не можуть підміняти собою висновок експерта.
Враховуючи наявність в матеріалах справи листа Жежеріна В.Б. у якості спеціаліста, щодо проектування спірного будинку, суд не знайшов виключної необхідності в отриманні додаткових пояснень від Жежеріна В.Б., в тому числі, під час дослідження висновку експертизи.
При цьому, суд відзначає, що позивач не був обмежений у праві та можливості надати відповідні пояснення спеціаліста у письмовій формі, які підлягали б оцінці на рівні з іншими наявними в матеріалах справи доказами.
Під час розгляду справи по суті, у відповідності до приписів статті 216 Господарського процесуального кодексу України, оголошувались перерви, зокрема, до 17.07.2025.
У судовому засіданні 17.07.2025, виходячи з того, що судом здійснено розгляд справи по суті, у відповідності до частини 1, 2 статті 219 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про перехід до стадії ухвалення судового рішення та його проголошення 01.08.2025.
У судове засідання 01.08.2025 року з`явилися представники позивача та відповідача-1, у свою чергу, відповідачі 2 - 3 та треті особи у судове засідання не з`явилися хоча про дату, час і місце проголошення судового рішення були належним чином повідомлені, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази.
Водночас, суд наголошує, що в судовому засіданні 17.07.2025 року, судом було здійснено розгляд справи по суті, зокрема, і заслухано судові дебати учасників справи та у відповідності до частини 1, 2 статті 219 Господарського процесуального кодексу України, постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про перехід до стадії ухвалення судового рішення та його проголошення 01.08.2025.
Отже, суд у судовому засіданні 17.07.2025 року закінчив розгляд справи №910/16166/19 та повідомив учасників справи, про те, що судове рішення буде проголошено у судовому засіданні 01.08.2025 року.
На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.
У судовому засіданні 01.08.2025 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін під час розгляду справи по суті, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 165-р від 06.04.2000 «Про передачу об`єктів державної власності в управління Державному управлінню справами» було передано в управління Державному управлінню справами об`єкти державної власності згідно з додатком, зокрема, будинок у місті Києві по вул. Суворова, 13.
Для забезпечення виконання покладених на Державне управління справами функцій щодо утримання житлових та нежитлових об?єктів і прибудинкових територій, реконструкції, капітального та поточного ремонтів житлових будинків, що перебувають в оперативному управлінні Державного управління справами, Розпорядженням Керівника Державного управління справами від 27 вересня 2002 року №439 утворено Державне підприємство «Укржитлосервіс» шляхом злиття Управління житлово-комунального господарства і Державного підприємства «Центр ділового співробітництва та консалтингу» та передано на баланс основні засоби, нематеріальні активи, документи та інше майно, у тому числі будинок у місті Києві по вул. Суворова, 13.
Відповідно до розпорядження Керівника Державного управління справами від 01 серпня 2011 року №205 було створено Державне підприємство «Держінвестконсалтинг» зі статутним капіталом у розмірі 1350,00 гривень за рахунок майна, яке передалося з балансу Державного управління справами та закріпилося за створеним підприємством на праві господарського відання.
У подальшому, розпорядженням Керівника Державного управління справами від 27.12.2012 року № 192 було передано з балансу Державного підприємства «Укржитлосервіс» на баланс Державного підприємства «Держінвестконсалтинг» нежитлове приміщення № 148 загальною площею 84,4 кв. метра, що розташоване у будівлі (літер «А») за адресою: м. Київ, вул. Суворова, 13 інвентарний номер 1301023, за рахунок якого розпорядженням Керівника Державного управління справами від 26 березня 2013 року № 60 збільшено статутний капітал Державного підприємства «Держінвестконсалтинг» на суму 1318860,00 грн.
Згідно акту приймання-передачі від 15.01.2013 нежитлове приміщення № 148 загальною площею 84,4 кв. метра, що розташоване у будівлі (літер «А») за адресою: м. Київ, вул. Суворова, 13 передано з балансу Державного підприємства «Укржитлосервіс» на баланс Державного підприємства «Держінвестконсалтинг».
13.09.2018 установчими зборами співвласників багатоквартирного житлового будинку № 13 по вулиці Михайла Омеляновича-Павленка (попереднє найменування вулиця Суворова) в місті Києві прийнято рішення про створення Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Суворова 13», затвердження статуту ОСББ «Суворова 13» та прийняття даного будинку в управління ОСББ «Суворова 13», яке оформлене протоколом установчих зборів ОСББ «Суворова 13» № 1 від 13.09.2018 року.
29.10.2018 року проведена державна реєстрація ОСББ «Суворова 13» (код ЄДРПОУ 42579674), що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Згідно пункту 1 розділу ІІ Статуту ОСББ «Суворова 13» метою створення об`єднання є забезпечення і захист співвласників, дотримання ними своїх обов`язків, належне утримання та використання спільного майна будинку, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та цим Статутом.
Відповідно до пункту 3 розділу ІІ Статуту ОСББ «Суворова 13» завданням та предметом діяльності об`єднання є: забезпечення реалізації прав та здійснення обов`язків співвласників на володіння та користування спільним майном; забезпечення належного утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території; сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами; забезпечення виконання співвласниками своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСББ «Суворова 13» листом № 12/11 від 12.11.2018 повідомило ДП «Укржитлосервіс» як попереднього балансоутримувача будинку, а також його засновника та орган управління майном - Державне управління справами, про створення ОСББ «Суворова 13» та просило передати житловий будинок по акту приймання-передачі в управління ОСББ «Суворова 13» з допоміжними приміщеннями, спільним майном багатоквартирного будинку, технічною та іншою передбаченою законодавством документацією на будинок; повідомити ОСББ «Суворова 13» про відповідальних представників попереднього балансоутримувача, які увійдуть до складу Комісії з приймання-передачі будинку в управління ОСББ «Суворова 13».
Водночас, Фондом державного майна України, на підставі поданої суб`єктом управління - Державним управлінням справами, до Єдиного реєстру об`єктів державної власності внесено відомості щодо державного майна - нежитлового приміщення № 148 літера А, що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Омеляновича-Павленка Михайла, буд. 13, балансоутримувачем зазначено Державне підприємство «Держінвестконсалтинг», що підтверджується наявною у справі копією відповідного витягу (додаток до листа ФДМУ №10-15-25765 від 17.12.2018).
ОСББ «Суворова 13» листами № 23/04/2019 від 23.04.2019 року та № 20/05/2019 від 20.05.2019 року, повідомляло ДП «Укржитлосервіс» та Державне управління справами про засідання комісії з приймання-передачі будинку в управління ОСББ, включення та направлення своїх представників в роботу комісії.
Втім, як вбачається з матеріалів справи, вищевказані листи позивача були залишені ДП «Укржитлосервіс» та Державним управлінням справами без відповіді та реагування.
20.06.2019 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Духновською Олесею Анатоліївною прийнято рішення за № 47436836 про проведення державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення, що розташоване: м. Київ, вул. Омеляновича-Павленка Михайла, буд. 13 за суб`єктом - Держава в особі Державного управління справами.
Звертаючись до суду з даним позов, ОСББ «Суворова 13» зауважило, що відповідачем-2 протиправно зареєстровано право власності на нежитлове приміщення, яке за своєю суттю та призначенням є допоміжним приміщенням і перебуває у спільній сумісній власності усіх співвласників багатоквартирного будинку № 13 по вул. Михайла Омеляновича-Павленка у м. Києві, а тому просив суд визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Духновської Олесі Анатоліївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 47436836 від 20.06.2019 на нежитлове приміщення № 148 (літера «А»), загальною площею 84,4 кв. м за адресою: м. Київ, вул. Омеляновича-Павленка Михайла, буд. 13, суб`єкт права власності держава Україна в особі Державного управління справами, код ЄДРПОУ 00037256, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1855973880000, номер запису про право власності 32076792, дата державної реєстрації 13.06.2019.
Крім того, з урахування фактичного призначення приміщення, позивач також просив суд зобов`язати Державне управління справами та Державне підприємство «Держінвестконсалтинг» усунути перешкоди Об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку «Суворова 13» в користуванні спільним майном шляхом звільнення та надання доступу до приміщення № 148 (літера «А»), загальною площею 84,4 кв. м за адресою: м. Київ, вул. Омеляновича-Павленка Михайла, буд. 13.
У свою чергу, відповідачі проти позову заперечили посилаючись на те, що оспорюване рішення державного реєстратора прийнято у відповідності до вимог ст. ст. 2, 18, ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також у відповідності з п.44 Порядку державної реєстрації речових прав на майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, п. 11 Порядку ведення реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141 та подані на реєстрацію документи пройшли відповідну належну перевірку.
Водночас, відповідач-1 наголосив, що спірне приміщення не є допоміжним, так як у зазначеному приміщенні немає технічного обладнання, яке необхідне для експлуатації багатоповерхового будинку; експлуатація багатоповерхового будинку за вказаною адресою здійснювалася та здійснюється без доступу до спірного приміщення, водночас, саме ж приміщення є ізольованим та має окремий вхід і від самого початку проектувалося та будувалося як піонерський форпост, і в часи Радянського Союзу використовувалося для організації спортивних та інших гуртків в рамках розвитку піонерського руху, що свідчить про неможливість проектування його як допоміжного за функціональним призначенням. 
Господарський суд міста Києва розглядаючи вказаний спір вперше, прийняв рішення від 16.09.2021, яке Північний апеляційний господарський суд постановою від 10.02.2022 залишив без змін, в позові Об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку «Суворова 13» про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, усунення перешкод у користуванні майном, відмовити повністю.
Постановою Верховного Суду від 17.08.2022 у справі №910/16166/21 касаційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Суворова 13» задоволено частково, постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2022 та рішення Господарського суду міста Києва від 16.09.2021 скасовано, постановлено направити справу № 910/16166/19 на новий розгляд до суду першої інстанції.
Приймаючи вказану постанову Верховний Суд наголосив на необхідності всебічного та повного з`ясування обставин справи в їх сукупності, з огляду на те, що визначальним для правильного вирішення спору є насамперед з`ясування та визначення правового статусу спірного приміщення у багатоквартирному будинку, а саме встановлення, чи належать спірне приміщення до числа допоміжних, або чи є воно нежитловими приміщеннями в структурі житлового будинку.
Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, з урахуванням вказівок Верховного Суду, суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» - допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення).
Як визначено п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.
З положень статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» вбачається, що у процесі приватизації громадяни набувають право власності на квартири та допоміжні приміщення багатоквартирного будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).
Згідно із Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства № 76 від 17.05.2005 допоміжні приміщення житлового будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, поза квартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).
Пунктом 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду" встановлено, що власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.
Офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 зазначеного Закону наведено у рішенні Конституційного Суду України від 02.03.2004 №4-рп/2004 зі змінами, внесеними згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09.11.2011 № 14-рп/2011.
У пункті 1.1 рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004 №4-рп/2004 роз`яснено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків.
За змістом частини 2 статті 382 Цивільного кодексу України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території.
Допоміжне приміщення багатоквартирного будинку і нежитлове приміщення є різними приміщеннями, критерії їх розмежування є досить чіткими, а тому відсутні підстави стверджувати, що у різних випадках одне і те ж приміщення може одночасно належати до допоміжного та бути нежитловим. 
Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30.06.2022 у справі № 922/1406/21.
Допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, комунікацій, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 17.01.2023 у справі № 924/195/22, від 27.06.2023 у справі № 910/22039/21, від 31.01.2023 у справі № 914/379/21.
Нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.
Отже, визначальним для правильного вирішення цього спору є з`ясування та визначення правового режиму спірних приміщень у багатоквартирному будинку, а саме встановлення, чи належать спірні приміщення до числа допоміжних, чи є нежитловими приміщеннями в структурі житлового будинку, з урахуванням характеристик таких приміщень. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 904/5047/18, від 17.11.2021 у справі № 904/663/19, від 13.04.2021 у справі № 916/2961/18.
У постановах Верховного Суду від 15.06.2022 та від 31.01.2023 у справі №914/379/21 зазначено, що допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).
У той же час, в пункті 20 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.06.2022 у справі № 922/1406/21 сформульовано висновок про те, що чинним законодавством України встановлено загальне правило (своєрідну презумпцію) наявності у всіх нежитлових приміщень багатоквартирного житлового будинку статусу допоміжних приміщень, а як виняток, лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення - для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.
Проаналізувавши зазначені висновки Верховного Суду в їх сукупності та з урахуванням мотивів якими керувався Верховний Суд, скасовуючи прийняті судові акти за наслідками первинного розгляду даної справи, суд приходить висновку, що ключовим для належного вирішення даного спору є з`ясування та визначення правового статусу спірного приміщення у багатоквартирному будинку, а саме встановлення, чи належать спірне приміщення до числа допоміжних, або чи є воно нежитловим приміщенням в структурі житлового будинку, з урахуванням дійсної (первісної) мети його проектування та подальшого будівництва.
Система доказування у господарському процесі засновується на розподілі тягаря доказування між сторонами у справі. Посилаючись на ту чи іншу обставину або спростовуючи їх у суді, сторона повинна доводити такі обставини доказами (статті 13, 74 Господарського процесуального кодексу України).
За змістом статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Обов`язком суду при розгляді справи є саме дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності, безпосередності дослідження наявних у справі доказів. Тобто з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих і наявних у справі доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Саме чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.
Відповідно до приписів частин 1 та 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що оцінка доказів - це визначення їх об`єктивної дійсності, правдивості та достовірності. Способи перевірки і дослідження доказів залежать від конкретного виду засобів доказування, що використовуються. Метою оцінки доказів (з огляду на їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності) - є усунення суперечностей між доказами, сумнівів у достовірності висновків, що випливають з отримуваної доказової інформації. Від повноти встановлення відповідних обставин справи та правильної оцінки доказів залежить обґрунтованість висновків суду при ухваленні судом рішення по суті спору. Водночас суд у кожному випадку повинен навести мотиви, з яких він приймає одні докази та відхиляє інші.
Згідно з частиною 3 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), які містяться у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.2 ст. 86 ГПК України).
Відповідно до частини 1 статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.
Як унормовано у статті 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Стандарт доказування «вірогідності доказів» на відміну від «достатності доказів» підкреслює потребу співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Отже, з введенням у дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та зазначив, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим і залежить насамперед від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Предмет доказування формується, з урахуванням підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 910/4994/18, постанови Верховного Суду від 10.07.2024 у справі № 914/1574/23, від 02.07.2024 у справі № 910/12295/23, від 14.05.2024 у справі № 910/4437/23).
Відповідно до частини 1 та 2 статті 99 Господарського процесуального кодексу України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів. У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу.
Призначення експертизи є правом, а не обов`язком господарського суду, при цьому, питання призначення експертизи вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням предмета, підстав позову та обставин справи. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 06 квітня 2023 року у справі № 910/11002/21, від 06 лютого 2024 року у справі № 910/12661/22.
Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права (частини 1, 2 статті 98 Господарського процесуального кодексу України).
Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (частина 3 статті 98 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності.
Згідно з частинами 1-3, 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З метою встановлення статусу спірного приміщення, під час первинного розгляду даної справи, ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.11.2020 було призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз, на вирішення якої було поставлено наступне питання: «Приміщення №№ 1-8 групи приміщень № 148 загальною площею 84,4 кв. м, що розташоване у другому під`їзді першого поверху будови літери «А» секції «Е» багатоквартирного житлового будинку № 13 по вул. Михайла Омеляновича-Павленка в м. Києві належить до допоміжних або нежитлових приміщень та яке його функціональне призначення?».
Висновком експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №387/21-43 від 19.07.2021 встановлено, що приміщення №№ 1-8 групи приміщень № 148 загальною площею 84,4 кв. м, що розташоване у другому під`їзді першого поверху будови літери «А» секції «Е» багатоквартирного житлового будинку № 13 по вул. Михайла Омеляновича-Павленка в м. Києві не відноситься до допоміжних приміщень житлового будинку та є нежитловими приміщеннями з причин, які наведені у дослідницькій частині висновку.
При цьому, у загаданому висновку встановлено, що станом на момент обстеження функціональне призначення приміщень відповідно запроектованого у 1970 році змінено. В зв`язку з відсутністю в наданих матеріалах справи проектної документації з капітального ремонту (реконструкції) приміщень відповідно до вимог ДБН, зокрема, щодо їх функціонального призначення, на момент проведення досліджень встановити запроектоване функціональне призначення приміщень, що досліджуються - не вбачається за можливе. Станом на момент обстеження функціональне використання приміщень наведено у дослідницькій частині висновку.
На сторінці 23 загаданого висновку зазначено, що станом на момент обстеження функціональне використання приміщень (номера приміщень за паспортом БТІ від 27.09.2012): 1, 2 - коридор, 3 - складова, 4 - кухня, 7, 6 - санвузол (вхід з коридору), 8 (частина) - офісне приміщення, 8 (частина) - офісне приміщення (кабінет директора), 5 - санвузол (вхід з частини кабінету директора).
У дослідницькій частині висновку експерта зазначено, що відповідно до робочих креслень «Забудова кварталу по вул. Суворовській № 5. Будинок № 4 секція «Е». План 1-го поверху», виконаних державним інститутом по проектуванню «Київпроект» від 04.1970, замовлення 16688 запроектовано наступне призначення приміщень: приміщення піонерського форпоста, переодягальня, складова, умивальник та санвузол.
Відповідно до планувальних рішень за інженерними розділами, що виготовлені за тим же замовленням 16688 від 05.1970 року надано більш уточнююче функціональне призначення основного приміщення «піонерського форпосту» як «спортивна зала».
Під час Радянського Союзу в рамках розвитку піонерського руху були організовані спортивні та інші гуртки, які мали назву «Піонерські форпости».
Також при дослідженні наданих аркушів 1-поверху щодо інших інженерних розділів проекту (газопостачання, опалення, водопостачання, каналізування, електроживлення) експертом в приміщеннях, що досліджуються, не встановлено вузлів керування інженерними мережами житлового будинку.
Отже, експерт зазначив, що для безпосереднього обслуговування житлового будинку та/або побутових потреб мешканців цього будинку, приміщення, що досліджуються, в 1970 році не проектувались та не будувались, і були нежитловими приміщеннями, що розташовувались на першому поверсі багатоквартирного житлового будинку.
Відтак, з огляду, зокрема, і на фактичний (на момент проведення експертного дослідження) стан спірного приміщення, експерт дійшов висновку, що за своїм статусом вказане приміщення не є допоміжним, а є нежитловим.
У той же час, Верховний Суд скасовуючи судові рішення у даній справі та направляючи справу на новий розгляд, констатував необхідність з`ясування та визначення правового статусу спірного приміщення у багатоквартирному будинку за запроектованим функціональним призначенням та встановлення чи належало спірне приміщення до числа допоміжних, чи було нежитловим приміщенням в структурі житлового будинку відповідно до матеріалів інвентарної справи, проектної документації.
Відтак, виходячи з предмету та підстав позову, для повного та всебічного з`ясування обставин справи, необхідно визначити правовий статус приміщення №148 (літера "А"), загальною площею 84,4 кв. м., що розташоване у другому під`їзді першого поверху будови літери "А" секції "Е" у багатоквартирному будинку за адресою: м. Київ, вул. Михайла Омеляновича-Павленка, буд. 13, (нежитлове чи допоміжне) саме за запроектованим його функціональним призначенням, а не з огляду на його зміни в подальшому.
З метою встановлення саме запроектованого функціонального призначення, а не з огляду на його зміни в подальшому, суд ухвалою від 12.10.2023 на новому розгляді справи №910/16166/19 призначив судову експертизу, проведення якої доручив Відділенню-бюро у м. Києві Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса» Міністерства юстиції України, на вирішення судових експертів поставив питання: «Яким був правовий статус приміщення, яке зареєстровано 20.06.2019 року як нежитлове приміщення №1-8 групи приміщень №148 (літера "А"), загальною площею 84,4 кв. м., що розташоване у другому під`їзді першого поверху будови літери "А" секції "Е" у багатоквартирному будинку за адресою: м. Київ, вул. Михайла Омеляновича-Павленка, буд. 13, (нежитлове чи допоміжне) за запроектованим його функціональним призначенням?».
Згідно висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №3770 від 30.07.2024, експерт вказав, що встановити правовий статус приміщення, яке зареєстровано 20.06.2019 року як нежитлове приміщення №1-8 групи приміщень №148 (літера "А"), загальною площею 84,4 кв. м., що розташоване у другому під`їзді першого поверху будови літери "А" секції "Е" у багатоквартирному будинку за адресою: м. Київ, вул. Михайла Омеляновича-Павленка, буд. 13, (нежитлове чи допоміжне) за запроектованим його функціональним призначенням, не уявляється за можливе, про що наведено у дослідницькій частині.
У дослідницькій частині висновку, експертом вказано, що при співставленні даних візуального огляду та Інвентарної справи (том 5, арк.с.77-119) станом на 30.11.1972, технічного паспорту (том 4, арк.с.124) на нежитлові приміщення по вул. Суворова (теперішня назва Михайла Омеляновича-Павленка), буд. 13 м. Києва (літ. А) станом на 27.09.2012 встановлено часткове перепланування, а саме: переобладнанні санвузли та поділена перегородкою основна кімната (схема 1-2). Проект даного будинку було виконано державним інститутом по проектуванню м. Києва «Київпроект» у 1970 році, замовлення 16688/88.
Експерт вказав, що з аналізу робочих креслень, було отримано наступну інформацію про планувальні рішення спірних приміщень №1-8 групи приміщень №148 (літ. «А»), загальною площею 84,4 кв.м., що розташовані у другому під`їзді першого поверху будови літери «А» секції «Е» у багатоквартирному будинку за адресою: м. Київ, вул. Михайла Омеляновича-Павленка, будинок №13, а саме: 
- за робочими кресленнями «Забудова кварталу по вул. Суворовській №5 будинок №4. Секція «Е». План 1 поверху, виконані державним інститутом по проектуванню м. Києва «Київпроект» від 04.1970 р., замовлення 16688/88, аркуш 13-103 - Приміщення піонерського форпосту;
- за робочими кресленнями «Забудова кварталу по вул. Суворовській №5 буд. №4. Секція «Е». План мереж електропостачання 1 поверху, виконані державним інститутом по проектуванню м. Києва «Київпроект» від 04.1970 р., замовлення 16688/88, аркуш 13-826 - Спортивна зала;
- за робочими кресленнями «Забудова кварталу по вул. Суворовській №5 буд. №4. Секція «Е». План 1-го поверху. Слаботочні мережі», виконані державним інститутом по проектуванню м. Києва «Київпроект» від 05.1970 р., замовлення 16688/88, аркуш 13-839 -приміщення для спортивних занять.
Таким чином, експерт встановив, що за наданими робочими кресленнями «Забудова кварталу по вул. Суворовській №5 будинок №4. Секція «Е» статус приміщення (№1-8 групи приміщень №148 (літера «А»), загальною площею 84,4 кв.м., що розташоване у другому під`їзді першого поверху будови літери «А» секції «У» у багатоквартирному будинку за адресою: м. Київ, вул. Михайла Омеляновича-Павленка, буд. 13 за запроектованим функціональним призначенням має наступні значення: 1) приміщення піонерського форпосту; 2) спортивна зала; 3) приміщення для спортивних занять.
Крім того, експертом під час експертного дослідження було враховано і наявний в матеріалах справи №910/16166/19 лист народного архітектора України, Дійсного члена Академії архітектури України, Голови правління Київської організації Національної спілки архітекторів України (з 1990 року), лауреата державних Премій України, автора проекту будинку за адресою: м. Київ, вул. Суворовська 5, буд.4 секція «Е» (теперішня назва - вул. Омеляновича-Павленка, 13) Жежеріна Вадима Борисовича від 11.05.2023, у якому зазначено: «Як більшість будинків у СРСР, будинок за адресою м. Київ, вул. Омеляновича-Павленка (Суворова) 13 будувався для реалізації житлових прав мешканців і перебував у державній власності, а мешканці, для вселення у приміщення, отримували ордер...
Як відомо, за часів СРСР в багатоквартирних будинках приміщення не проектувались для комерційного використання.
Судячи із місця розташування Приміщення, а також позначень на робочих кресленнях забудови кварталу по вул. Суворовській 5, буд. 4 секція «Е» від V-1970 р., лист. 13-826 та лист. 13-839, приміщення проектувалось як невід?ємна частина будинку на зразок коридорів, ліфтів, горищ, підвалів інших технічних приміщень, які повинні використовуватись задля безпеки та потреб мешканців будинку та мають єдину спільну систему інженерних комунікацій (опалення, водопостачання, водовідведення, вентиляція). За існуючими нормами вбудовані нежитлові приміщення повинні мати відокремлену систему інженерних комунікацій, яка в даному випадку відсутня і не може бути змінена.
Тобто в проектній документації ніщо не вказує на те, що Приміщення могло бути призначене для торгового чи подібного використання іншими організаціями, непричетними до цього житлового будинку.
Таким чином, фактичним запроектованим призначенням Приміщення було службове (допоміжне) цього будинку».
З урахуванням даних, наведених у листі народного архітектора України Жежеріна В.Б. та встановлених у ході експертного дослідження обставин, судовий експерт прийшов висновку, що: багатоповерховий будинок був державною власністю; комерційні приміщення в житлових будинках на той час не проектувались; спірне приміщення проектувалось, як невід`ємна частина будинку задля безпеки та потреб мешканців; «... за існуючими нормами...» вбудовані нежитлові приміщення повинні мати відокремлену систему інженерних комунікацій. Згідно сучасним нормам п.5.46 ДБН В.2.2-15:2019 «Інженерні комунікації приміщень громадського призначення, що проходять через житлову частину, або житлової частини, що проходять через вбудовані приміщення, повинні бути прокладені у самостійних шахтах, огороджених перегородками 1-го типу та протипожежним перекриттям 3-го типу», але об`єктом дослідження є норми, які були діючими на час проектування; проект не вказує, що спірне приміщення могло бути призначене для торгового чи подібного використання; спірне приміщення за фактичним запроектованим призначенням було «... службове (допоміжне)...» - ні підтвердити ні спростувати не уявляється за можливе, оскільки відсутня нормативна база діюча на час складання проекту (Інформаційна довідкова система «Будстандарт» - професійна електронна бібліотека законодавчих та довідкових документів України в галузі будівництва).
Разом з тим, експерт вказав, що між датами (сьогодення та створення проекту «Забудова кварталу по вул. Суворовській №5 будинок №4. Секція «Е») існує суттєвий часовий бар`єр (понад 50 років). В даному дослідженні розглядається проектна документація, яка розроблялась в іншій країні (СРСР) та за іншою законодавчою базою, доступ до якої на теперішній час відсутній.
Отже, з урахуванням мотивів, наведених у дослідницькій частині, а також безпосереднього висновку судової будівельно-технічної експертизи № 3770 від 30.07.2024, суд вважає за необхідне встановити правову та функціональну природу спірного приміщення, яке було першочергово запроектоване, відповідно до робочих креслень «Забудова кварталу по вул. Суворовській № 5, будинок № 4, секція «Е». 
Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується висновком експерта, спірне приміщення на етапі проектування за своїм функціональним призначенням передбачалося, як: приміщення піонерського форпосту, спортивна зала та приміщення для спортивних занять.
Таким чином, первинне цільове призначення приміщення є зафіксованим у вихідних даних будівництва та підлягає врахуванню при визначені правового режиму спірного приміщення.
При цьому, суд бере до уваги правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 30.06.2022 у справі № 922/1406/21, згідно з якими при вирішенні спорів щодо правового режиму нерухомого майна пріоритетного значення набуває саме його первинне проектне та функціональне призначення, а не фактичний спосіб використання у певний період часу. 
За таких обставин суд вважає, що встановлення правового режиму спірного приміщення є необхідною передумовою для подальшої оцінки доводів сторін та надання належної правової кваліфікації спірним правовідносинам, в контексті заявленого позову та визначеного способу захисту.
Так, загально відомим є той факт, що у вітчизняній історії, вагоме місце займає такий соціально-педагогічний феномен, як дитячий піонерський рух (піонеррух), діяльність якого зводилась до впровадження форм забезпечення дозвілля дітей і підлітків.
Запровадження вказаного дитячого руху було зумовлене тодішнім керівництвом країни з огляду на зміни у соціально-політичному житті, а провідну роль у становленні згаданого дитячого руху відіграли, зокрема піонерські форпости, соціальним призначенням яких було подолання антисоціальних проявів у дітей та їх усебічний розвиток.
В історії українського піонерського руху визначається щонайменше два типи піонерських форпостів, а саме: при школах та при житлових кооперативах.
Фактичною метою тодішньої влади була реалізація через піонерські форпости пропаганди комуністичних ідей у дітей, шляхом забезпечення їх дозвілля шляхом участі у роботі гуртків, екскурсіях, бесідах, спортивних іграх, змаганнях, тощо.
Відтак, з огляду на політичне спрямування тогочасної влади, соціально-політичну обстановку в країні та запровадження політики пропаганди комуністичних ідей, шляхом утворення дитячого піонерського руху, проектування та подальше будівництво піонерських форпостів при житлових кооперативах було складовою політики тодішньої правлячої партії.
Піонерські форпости при житлових кооперативах використовувались загалом у той час для пропаганди ідей комунізму через забезпечення дозвілля дітей шляхом участі у роботі гуртків, екскурсіях, бесідах, спортивних іграх, змаганнях, тощо.
При цьому, надання належної та об`єктивної оцінки спірного приміщення на предмет його відповідності критеріям, притаманним нежитловим або допоміжним приміщенням, істотно ускладнене та фактично неможливе, з огляду на значний часовий проміжок між етапом проектування, будівництва приміщення та моментом виникнення спірних правовідносин. 
У даному випадку, суд не може виходити виключно з сучасних нормативних підходів чи актуальних будівельних стандартів, оскільки вони не відображають суті запроектованого приміщення, до того ж, як встановлено експертами у даній справі, функціональне призначення приміщення було змінено в порівнянні від первинно запроектованого.
Відтак, ігнорування історичного контексту створення спірного приміщення призведе до невірної його кваліфікації та встановлення правового статусу.
Суд вважає, що у даному випадку крайньою необхідністю є врахування історичної мети приміщення, яка, як встановлено вище, полягала в організації піонерського дитячого руху. 
За наведеного, очевидним є той факт, що спірне приміщення за своїм первинним функціональним призначенням використовувалось для організованої суспільно-виховної діяльності, у межах якої відбувалися зустрічі з дітьми з метою формування відповідних ідеологічних та світоглядних поглядів. 
Проектування та будівництво таких приміщень були характерними тому періоду, оскільки відповідали тодішній державній політиці у сфері виховання дітей, зокрема, через позашкільні форми навчання у житлово-кооперативних піонерських форпостах.
Для цілей правової кваліфікації спірного приміщення вирішальним є встановлення того, що приміщення не призначалися для обслуговування житлових потреб мешканців будинку, а виконували самостійну функцію, відокремлену від житлового фонду, що випливає з історичного контексту мети створення спірного приміщення.
Враховуючи наведене, суд виходить із того, що тлумачення понять допоміжного та нежитлового приміщень має здійснюватися з урахуванням їх функціонального призначення, конструктивних характеристик та ролі у забезпеченні експлуатації житлового будинку. 
Аналіз змісту сучасних визначень допоміжного та нежитлового приміщень у поєднанні з положеннями ДБН В.2.2-15:2019 «Житлові будинки. Основні положення» свідчить про те, що допоміжні приміщення призначені виключно для обслуговування житлових та спільних потреб мешканців будинку і не передбачають здійснення у них самостійної громадської, освітньої чи спортивної діяльності. 
Натомість запроектований піонерський форпост за своїм первісним функціональним призначенням мав окрему, автономну мету використання, що виходила за межі забезпечення експлуатації житлового будинку.
За таких обставин суд приходить висновку, що запроектований піонерський форпост (спірне приміщення) за своїми ознаками не може бути віднесений до допоміжних приміщень, адже закладене у проектній документації функціональне призначення такого приміщення, свідчить про наявність самостійного нежитлового характеру, тобто є таким, що не походить від житлової функції будинку і не забезпечує його експлуатацію.
До того ж, як встановлено судовими експертами у даній справі, вузлів керування інженерними мережами у приміщенні не проектувалося, і при огляді не встановлено, що додатково свідчить про те, що спірне приміщення за функціональним та проектним призначенням не могло визначатися як допоміжне та призначатися для належної експлуатації будинку.
Таким чином, враховуючи усе наведене вище та з урахуванням першочергової мети проектування приміщення, суд приходить висновку, що приміщення № 148 (літера «А»), загальною площею 84,4 кв.м., не може бути віднесене до допоміжних, а відтак є нежитловим.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Отже, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Відтак, з огляду на те, що спірне приміщення багатоповерхового житлового будинку № 13, розташованого по вул. Михайла Омеляновича-Павленка (попереднє найменування Суворова) у м. Києві, не є допоміжними приміщеннями вказаного будинку та, як наслідок, не можуть належати на праві спільної сумісної власності співвласникам квартир та нежитлових приміщень у цьому будинку, суд дійшов висновку про те, що рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на спірне приміщення за Державою в особі Державного управління справами, не зумовлює порушення прав Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Суворова 13», що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині визнання такого рішення незаконним та його скасування. 
Частина 1 статті 317 Цивільного кодексу України встановлює, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ч. ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною 1 ст. 320 Цивільного кодексу України визначено, що власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.
Згідно ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 147 Господарського кодексу України право власності та інші майнові права суб`єкта господарювання захищаються у спосіб, зазначений у статті 20 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 20 Господарського кодексу України, передбачено, що кожний суб`єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються у тому числі шляхом припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення.
Згідно ч. 1 статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
У даному випадку, оскільки спірне приміщення не є допоміжним, то право спільної сумісної власності у співвласників багатоквартирного будинку № 13 по вул. Михайла Омеляновича-Павленка в м. Києві на це приміщення не виникло.
Інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту виникнення у позивача та/або набуття ним у встановленому законодавством порядку права власності на спірне приміщення до суду не надано.
Відтак, враховуючи встановлене, з урахуванням поданих доказів в їх сукупності, зважаючи на те, що позивачем не доведено наявності та порушення права власності на спірне приміщення, позивач не вправі вимагати усунення перешкод в користуванні цими приміщеннями шляхом їх звільнення, а отже позовні вимоги в цій частині є такими, що не підлягають задоволенню.
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За приписами частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Позивач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували його позовні вимоги, як і не навів належних доводів у підтвердження правильності власної позиції.
При цьому, суд не приймає до уваги долучений до позову висновок судового експерта Державного підприємства «Інформаційні судові системи» Центру судової експертизи та експертних досліджень №001-ІВМ/19 від 18.02.2019, оскільки він не відповідає вимогам чинного процесуального законодавства.
Так, відповідно до статті 104 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Висновок експерта є рівноцінним засобом доказування у справі, наряду з іншими письмовими, речовими і електронними доказами, а оцінка його, як доказу, здійснюється судом у сукупності з іншими залученими до справи доказами за загальним правилом статті 86 ГПК України. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 910/21067/17, від 15.06.2021 у справі № 916/2479/17 та від 16.07.2024 у справі № 910/7328/23.
Водночас, оцінка (статті 86 та 104 Господарського процесуального кодексу України) кожного висновку, долученого до матеріалів справи, має здійснюватися як доказу в контексті належності (стаття 76 ГПК України), допустимості (стаття 77 ГПК України), достовірності (стаття 78 ГПК України), вірогідності (стаття 79 ГПК України).
Здійснивши аналіз та оцінку поданого висновку судового експерта №001-ІВМ/19 від 18.02.2019, суд дійшов висновку, що поданий позивачем висновок експерта є недопустимим та неналежним доказом у справі.
Згідно статті 101 Господарського процесуального кодексу України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права та обов`язки, що і експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.
Разом з тим, у висновку судового експерта Державного підприємства «Інформаційні судові системи» Центру судової експертизи та експертних досліджень №001-ІВМ/19 від 18.02.2019 не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду.
Стаття 77 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що суд не бере до уваги докази, одержані з порушенням закону. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Враховуючи, що висновок судового експерта Державного підприємства «Інформаційні судові системи» Центру судової експертизи та експертних досліджень №001-ІВМ/19 від 18.02.2019 не є належним доказом у розумінні Господарського процесуального кодексу України, суд не приймає його до уваги.
Відхиляє суд і висновок експерта ВФ «Науктехпроект» за результатами проведення будівельно-технічної експертизи №13/20 від 18.09.2020, за висновками якої встановлено приналежність спірного приміщення до допоміжних, оскільки висновки такої експертизи базуються на відповідності спірного приміщення положенням чинного законодавства, зокрема ДБН В.2.2-15:2019 «Житлові будинки. Основні положення», ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення», Методики «Визначення категорій приміщень в залежності від функціонального призначення», які не можуть бути співставленні з об`єктом дослідження у повній мірі, адже не регулювали процес його проектування та будівництва у 1970-х роках. 
Водночас, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.
Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.
Суд також зважає, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони. Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (рішення ЄСПЛ у справі «Шевельов проти України»).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.05.2023 у справі №924/1351/20(924/214/22).
З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.
За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статями 13, 73, 74, 76-80, 129, 202, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Суворова 13» відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено та підписано 28.01.2026.

Суддя	Т.В. Васильченко