ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року 
м. Київ
справа №320/7957/24
адміністративне провадження № К/990/46061/24
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Cуд):
судді-доповідача - Радишевської О.Р.,
суддів - Мацедонської В.Е., Смоковича М.І.,
розглянув у порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції адміністративну справу № 320/7957/24,
за позовом  ОСОБА_1 до Бюро економічної безпеки України про визнання протиправними дій, провадження в якій відкрито,
за касаційною скаргою Бюро економічної безпеки України на ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2024 року, постановлену в складі колегії суддів: судді-доповідача Ганечко О.М., суддів Сорочка Є.О., Кузьменка В.В.,
УСТАНОВИВ:
І. Обставини справи
1.  ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Бюро економічної безпеки України (далі - відповідач, БЕБ України) з вимогами: 
- визнати протиправними дії БЕБ України, направлені на звільнення ОСОБА_1 з посади заступника керівника Територіального управління Бюро економічної безпеки у Львівській області;
- зобов`язати БЕБ України утриматися від звільнення ОСОБА_1 з посади заступника керівника Територіального управління Бюро економічної безпеки у Львівській області на підставі частини третьої статті 1 Закону України «Про очищення влади» на основі критеріїв, визначених пунктом 7 частини першої статті 3 та пунктом 4 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади».
2. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 05.04.2024 позов задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано висновок БЕБ України від 31.01.2024 про результати перевірки відомостей про особу, що складений стосовно ОСОБА_1 за результатами проведення перевірки достовірності відомостей про застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади». У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 211,20 грн за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - БЕБ України.
3. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.09.2024 рішення Київського окружного адміністративного суду від 05.04.2024 скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.
4. БЕБ України звернулося до Шостого апеляційного адміністративного суду з клопотанням про ухвалення додаткового судового рішення у справі № 320/7967/24, в якому просило вирішити питання розподілу судових витрат, понесених ним як апелянтом у вигляді судового збору в розмірі 1 453,44 грн.
5. Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.10.2024 у задоволенні заяви БЕБ України про ухвалення додаткового судового рішення у справі № 320/7967/24 відмовлено.
6. Відмовляючи у задоволенні заяви, суд апеляційної інстанції зазначив, що приписами Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не передбачено стягнення на користь суб`єкта владних повноважень з позивача - фізичної / юридичної особи судового збору за подання апеляційної скарги у разі скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.
ІІ. Провадження в суді касаційної інстанції
7. 29.11.2024 через підсистему «Електронний суд» до Суду надійшла касаційна скарга БЕБ України на ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.10.2024.
8. У касаційній скарзі скаржник, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просив оскаржувану ухвалу скасувати та прийняти нове рішення, яким вимоги його заяви про ухвалення додаткового судового рішення у справі № 320/7967/24 задовольнити.
9. На обґрунтування вимог скаржник стверджує, що при ухваленні рішення по суті спору суд апеляційної інстанції не розглянув питання про судові витрати. Отже, це питання повинно бути вирішене шляхом прийняття судом додаткового рішення відповідно до статті 252 КАС України, а не шляхом постановлення ухвали про відмову у прийнятті такого рішення. Ухвала про відмову у прийнятті додаткового рішення повинна прийматися лише у випадку, коли немає передбачених процесуальним законодавством підстав для його ухвалення (зокрема, якщо питання, яке стало підставою для подання заяви про додаткове рішення, вже було вирішене судом у основному рішенні).
10. Зазначена правова позиція відповідає усталеній практиці Верховного Суду у справах з подібними правовідносинами, зокрема, викладеній у постановах від 29.11.2022 у справі №340/9016/21, від 19.03.2022 у справі №640/6209/19, від 31.08.2022 у справі №560/4650/20 і в ухвалі від 19.01.2022 у справі №640/6209/19.
11. На думку скаржника, системний аналіз положень частини першої статті 132, частини шостої статті 139 та частини третьої статті 2 КАС України свідчить про те, що відповідач, будучи стороною у справі з рівними процесуальними правами, має право на компенсацію понесених судових витрат, у тому числі судового збору, за рахунок позивача у разі відмови в задоволенні позовних вимог.
12. Водночас скаржник звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції залишив поза оцінкою подані відповідачем докази та обґрунтування, які підтверджують обґрунтованість і відповідність заявлених до відшкодування витрат.
13. За наслідками автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Радишевській О.Р., суддям Смоковичу М.І., Мацедонській В.Е.
14. Ухвалою Суду від 19.12.2024 відкрито касаційне провадження за вказаною скаргою.
15. Відзиву на касаційну скаргу не надійшло.
ІІІ. Джерела права
16. Згідно з частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
17. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частина друга статті 132 КАС України).
18. Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
19. Частиною другою статті 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
20. Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
21. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частина четверта статті 139 КАС України).
22. Частина п`ята статті 139 КАС України передбачає, що у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
23. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат (частина шоста статті 139 КАС України).
24. Відповідно до частини першої статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
25. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
26. Про відмову в ухваленні додаткового рішення суд постановляє ухвалу (частина четверта статті 252 КАС України).
ІV. Позиція Верховного Суду
27. У цій справі суд першої інстанції ухвалив рішення, яким частково задовольнив позовні вимоги позивача та присудив за рахунок відповідача на його користь понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору. Не погоджуючись із таким рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. За подання апеляційної скарги відповідач сплатив судовий збір. За результатами апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції задовольнив апеляційну скаргу відповідача, скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нову постанову, якою відмовив у задоволенні позовних вимог.
28. У межах цієї справи відповідач звернувся до суду апеляційної інстанції із заявою про ухвалення додаткового судового рішення. Предметом цієї заяви було вирішення питання щодо розподілу судових витрат, понесених відповідачем у суді апеляційної інстанції, у вигляді сплаченого судового збору.
29. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судові витрати, понесені суб`єктом владних повноважень у вигляді сплаченого судового збору, не підлягають поверненню такому суб`єкту. Суд апеляційної інстанції ухвалою відмовив у задоволенні заяви відповідача про ухвалення додаткового судового рішення.
30. Касаційна скарга у цій справі стосується двох аспектів: 1) дотримання порядку прийняття рішення (за формою); 2) можливості стягнення судового збору у разі ухвалення судового рішення на користь суб`єкта владних повноважень.
31. Щодо порядку прийняття рішення (за формою), ухваленого за результатами розгляду заяви про ухвалення додаткового судового рішення, Суд зазначає таке. 
32. У випадку, якщо суд при ухваленні судового рішення по суті спору з певних причин не вирішив питання про судові витрати, або відкладення вирішення цього питання було ініційовано стороною у справі, таке питання підлягає вирішенню шляхом ухвалення судом додаткового судового рішення в порядку статті 252 КАС України.
33. Верховний Суд у постанові від 19.03.2020 у справі № 640/6209/19 сформулював правовий висновок щодо застосування статті 252 КАС України, відповідно до якого додаткове рішення у справі після його ухвалення стає невід`ємною частиною основного рішення по суті позовних вимог, а отже, незалежно від результату вирішення ним передбачених частиною першою статті 252 КАС України вимог або питань, процесуальна форма його викладення та порядок його оскарження є таким, що і для основного рішення у справі. Зазначені у частині першій статті 252 КАС України питання не можуть вирішуватися по суті шляхом постановлення ухвали про відмову в ухваленні додаткового судового рішення. Така ухвала постановляється виключно у випадку відсутності передбачених законом підстав для ухвалення додаткового судового рішення.
34. Таким чином, у випадку, коли суд визнає, що ним не було вирішено питання про судові витрати в основному судовому рішенні і розглядає питання наявності / відсутності підстав для стягнення судових витрат з тієї чи іншої сторони, суд має ухвалити судове рішення у формі «додаткового рішення» або «додаткової постанови» з урахуванням форми ухваленого основного судового рішення. Постановлення за наслідками розгляду заяви про ухвалення додаткового судового рішення і висновку про відсутність підстав для стягнення судових витрат судового рішення у формі ухвали є порушенням норм статті 252 КАС України.
35. У подальшому зазначену правову позицію підтримала і Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 19.01.2022 у справі № 500/2632/19, а також Верховний Суд у постановах від 28.11.2022 у справі № 340/8998/21, від 29.11.2022 у справі № 340/9016/21, від 19.11.2024 у справі № 340/8613/23, від 16.10.2025 у справі № 160/18641/24 тощо.
36. У справі, що розглядається, після ухвалення судом апеляційної інстанції постанови за результатами розгляду справи по суті відповідач подав заяву про ухвалення додаткового судового рішення щодо розподілу судових витрат. За його твердженням, це питання не було вирішене під час розгляду справи по суті і суд апеляційної інстанції мав ухвалити додаткову постанову, проте помилково виніс процесуальний документ у формі ухвали.
37. Проте таке твердження відповідача не відповідає дійсності. Мотивувальна частина постанови суду апеляційної інстанції свідчить, що суд дійшов висновку про те, що судові витрати не підлягають розподілу.
38. Отже, питання, стосовно якого відповідачем подано заяву про ухвалення додаткового судового рішення, фактично було вирішено судом апеляційної інстанції в основному судовому рішенні.
39. Наведення судом апеляційної інстанції під час розгляду зазначеної заяви додаткових обґрунтувань щодо відсутності підстав для розподілу судових витрат, не впливає на факт вирішення цього питання.
40. У цьому випадку постановлення судом апеляційної інстанції за наслідками розгляду заяви про ухвалення додаткового судового рішення ухвали з висновком про відсутність підстав для стягнення судових витрат не свідчить про ухвалення судового рішення не в тій процесуальної форми.
41. Щодо наявності (відсутності) права у суб`єкта владних повноважень, який є відповідачем у справі, на компенсацію понесених ним судових витрат (у цій справі - судового збору) у тому випадку, коли судовим рішенням (у цій справі - постанова суду апеляційної інстанції) відмовлено у задоволенні позовних вимог особи, яка не звільнена від сплати судового збору, Суд зазначає таке.
42. Загальне правило розподілу судових витрат полягає в тому, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
43. Водночас відповідачу - суб`єкту владних повноважень за рахунок позивача - фізичної / юридичної особи, можуть компенсуватися лише документально підтвердженні витрати, пов`язані із залученням свідків і проведенням судових експертиз, адже суб`єкт владних повноважень повинен нести усі ризики, пов`язані з прийняттям ним рішень, вчиненням дій чи допущенням бездіяльності, у тому числі необхідність відстоювати правомірність своєї поведінки в адміністративному суді. 
44. Такі обмеження у можливостях суб`єктів владних повноважень свідчать про загальну спрямованість адміністративного судочинства на захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у спірних відносинах із органами публічної влади.
45. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верхового Суду від 30.10.2018 у справі № 161/14389/16-а, від 15.08.2019 у справі № 666/754/16-а, від 24.04.2020 у справі № 814/970/16, від 11.04.2024 у справі №640/4640/22.
46. Отже, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про відсутність правових підстав для розподілу судових витрат понесених відповідачем в цій справі у вигляді сплаченого судового збору.
47. Частиною першою статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
48. З урахуванням викладеного, Суд уважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
V. Судові витрати
49. Ураховуючи результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
50. Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
51. Касаційну скаргу Бюро економічної безпеки України залишити без задоволення.
52. Ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2024 року залишити без змін.
53. Судові витрати не розподіляються.
54. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.
Суддя-доповідач: О.Р. Радишевська
Судді: В.Е. Мацедонська
М.І. Смокович