Справа № 135/1788/25
Провадження № 22-ц/801/390/2026
Категорія: 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривешко І. В.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року	Справа № 135/1788/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,
з участю секретаря судового засідання Куленко О. В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області у складі судді Кривешко І. В. від 16 грудня 2025 року (дата складання повного тексту судового рішення у справі відсутня) про залишення без розгляду скарги ОСОБА_1 на дії / бездіяльність Тростянецько-Ладижинського відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (змінено найменування з Тростянецько-Ладижинського відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),

встановив:

У грудні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії / бездіяльність Тростянецько-Ладижинського відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі Тростянецько-Ладижинський ВДВС) щодо невиконання рішення суду про стягнення коштів з ОСОБА_2 , яке перебуває на виконанні з 2011 року.
Ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 16 грудня 2025 року скаргу залишено без розгляду.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що  ОСОБА_1 отримав інформацію про порушення своїх прав 04 листопада 2025 року, а зі скаргою звернувся лише 08 грудня 2025 року, тобто з порушенням десятиденного строку звернення до суду, встановленого статтею 449 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України). Крім того долучена заява про поновлення строку не містила належного обґрунтування поважності причин пропуску. 
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, невідповідність висновків, викладених в ухвалі суду, обставинам справи, просив ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 16 грудня 2025 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги покликався на те, що вперше скарга на дії / бездіяльність ВДВС була подана 11 листопада 2025 року, тобто в межах строку, але повернута ухвалою суду від 21 листопада 2025 року через недоліки. Ухвалу суду про повернення скарги від 21 листопада 2025 року він отримав лише 01 грудня 2025 року, після чого впродовж п`яти днів усунув усі недоліки та 06 грудня 2025 року подав нову скаргу разом із заявою про поновлення строків через підсистему «Електронний суд». Висновок суду першої інстанції про відсутність обґрунтування поважності причин пропуску строку є помилковим, тому що в заяві містилося посилання на дату отримання попередньої ухвали та факт виправлення недоліків, а зміна номера справи судом не повинна була впливати на розгляд поданого одночасно зі скаргою клопотання. Звертав увагу на тривале невиконання рішення суду про стягнення коштів, яке перебуває на виконанні з жовтня 2011 року, та зазначив, що згідно з листом начальника ВДВС від 04 листопада 2025 року заходи примусового виконання не вживалися протягом останніх трьох років.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Частиною першою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
Судом встановлено, що 04 листопада 2025 року ОСОБА_1 отримав рекомендований лист Тростянецько-Ладижинського ВДВС, у якому зазначено про не вчинення дій державною виконавчою службою щодо примусового виконання рішення. 
08 грудня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суді зі скаргою на дії / бездіяльність Тростянецько-Ладижинського ВДВС.
Ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 16 грудня 2025 року скаргу залишено без розгляду.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявником порушено десятиденний строк звернення до суду, встановлений статтею 449 ЦПК України, та не надано належних підстав для його поновлення.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Статтею 129-1 Конституції України гарантовано, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 129 Конституції України).
Зазначене конституційне положення конкретизовано у частині першій статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, – і за її межами.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Виконання судового рішення відповідно до змісту Рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Згідно зі статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74 Закону України «Про виконавче провадження»).
Статтею 447 ЦПК України установлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до статті 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду.
Згідно з положеннями пункту а) частини першої, частини другої статті 449 ЦПК України, у редакції, яка діяла на час подання скарги, скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.
Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.
Перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 123 ЦПК України).
Системний аналіз вказаних процесуальних норм разом з положеннями пункту «а» частини першої статті 449 ЦПК України, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що перебіг десятиденного строку для оскарження рішення, дій чи бездіяльності виконавця починається з наступного дня після настання події, з якою пов`язано його початок, тобто після фактичної або можливої обізнаності особи про порушення її прав і свобод (постанови Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 143/950/19, від 28 грудня 2020 року у справі № 501/3532/18, від 03 лютого 2021 року у справі № 2-1441/10).
У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 466/948/19 вказано, що строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. Водночас заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах. З`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про його поновлення зазначеного строку та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові.
Верховний Суд підкреслював, що: законодавець не відносить пропуск строку на подання скарги на дії виконавця до підстав відмови у задоволенні скарги; пропуск строку на подання скарги на дії виконавця є підставою для залишення скарги без розгляду (постанова Верховного Суду від 26 лютого 2025 року у справі № 361/717/13-ц).
При зверненні до суду зі скаргою на дії державного виконавця, саме на скаржника покладається обов`язок доведення наявності обставин, які унеможливили його звернення з такою скаргою у строк, встановлений законом (постанова Верховного Суду від 24 жовтня 2022 року у cправі № 910/18480/20).
Європейський суд з прав людини зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року, «Перетяка та Шереметьев проти України» від 21 грудня 2010 року).
У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Частиною першою статті 127 ЦПК України визначено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Встановивши, що ОСОБА_1  про порушення своїх прав дізнався 04 листопада 2025 року, отримавши лист від начальника Тростянецько-Ладижинського ВДВС про невчинення дій державною виконавчою службою щодо примусового виконання рішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що подана 06 грудня 2025 року (Вх. № 6188/25-Вх від 08 грудня 2025 року) скарга на дії / бездіяльність Тростянецько-Ладижинського ВДВС є такою, що подана з пропуском встановленого пунктом «а» частини першої статті 449 ЦПК України десятиденного строку.  
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявна в матеріалах справи заява про поновлення строку прийняття скарги, яка стосувалася іншого провадження № 135/1675/25, не містить належного обґрунтування поважності причин пропуску процесуального строку для подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця. Заявником не було надано жодних доказів, які б підтверджували наявність об`єктивних перешкод для своєчасного звернення до суду в межах десятиденного строку.
З огляду на відсутність відповідного клопотання про поновлення пропущеного строку для подачі скарги, а також ненадання боржником доказів на підтвердження причин поважності пропуску такого строку, суд першої інстанції, з урахуванням зазначених вище вимог процесуального закону, мотивовано залишив скаргу ОСОБА_1 без розгляду.
Щодо доводів ОСОБА_1 про те, що заява від 06 грудня 2025 року була подана відповідно до ухвали суду від 21 листопада 2025 року про повернення його заяви такого самого змісту, то апеляційний суд звертає увагу, що ухвала про залишення заяви / скарги без розгляду на підставі частини другої статті 126 ЦПК України принципово відрізняється за правовими наслідками від ухвали про залишення заяви / скарги без руху через недотримання вимог щодо її форми і змісту (стаття 185 ЦПК України).
У разі залишення ухвалою суду заяви без руху особі, яка її подала, суд надає строк для усунення указаних ним недоліків (частина 2 статті 185 ЦПК України) і якщо ці недоліки будуть усунуті у встановлений судом строк, така заява вважається поданою в день первісного її подання (частина третя цієї статті).
Залишення заяви без розгляду означає, що особа може повторно звернутися до суду після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду (частина друга статті 257 ЦПК України).
Отже після залишення заяви без розгляду особа, яка вважає, що відповідні підстави відпали, подає нову заяву, яка реєструється судом в день її надходження і, відповідно, строком подання такої заяви є саме день у який вона подана до суду (зареєстрована в системі «Електронний суд»).
Якщо така заява подана після закінчення строку на її подання до неї має надаватися заява про поновлення цього строку із зазначенням причин його пропущення (частина перша статті 127 ЦПК України).
Суд першої інстанції правильно встановив, що заява ОСОБА_1 про поновлення строку на подання скарги на дії / бездіяльність Тростянецько-Ладижинського ВДВС взагалі не містить обґрунтування поважності причин його пропущення.
Отже доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, що тягнуть за собою скасування ухвали суду першої інстанції з направленням справи для продовження розгляду.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 – 383 ЦПК України апеляційний суд 

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 16 грудня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий       О. С. Панасюк

Судді:        О. Ю. Береговий

Т. М. Шемета